Zbornik radova Pravnog fakulteta u Novom Sadu
Зборник радова Правног факултета у Новом Саду (у даљем тексту Зборник радова) је научни часопис који објављује до сада необјављене научне и стручне радове из подручја права и других сродних друштвених наука и тиме доприноси промоцији и развоју науке, струке, научноистраживачког рада и високошколског образовања.
Pravni fakultet Univerziteta u Novom Sadu
Парадокс финске персонализације: Партијска контрола у најотворенијем пропорционалном систему Европе
Фински изборни систем представља јединствени случај у савременим европским демократијама. Формално, реч је о једном од најинклузивнијих пропорционалних модела за бираче и кандидате – систем финских "квази листа" омогућава обавезно преференцијално гласање, законски прописане примарне изборе и абецедно рангирање кандидата на партијским листама. Међутим, емпиријски подаци откривају значајан јаз између институционалне отворености и стварне персонализације. Овај рад истражује фундаментални парадокс: како су финске политичке партије, упркос високој унутарпартијској ефикасности изборних институција, успеле да задрже доминантну контролу над номинационим процесима и изборним исходима? Анализа обухвата период од раних реформи 1906-1969. године, када су партије користиле савезе изборних удружења и вишеструко кандидовање за манипулацију системом, до савременог модела успостављеног 1955. и његових каснијих модификација. Применом Шугартових индекса међупартијске и унутарпартијске ефикасности, као и анализом емпиријских података са изборних циклуса у 21. веку, рад показује да фински систем систематски производи хиперрепрезентативност, док истовремено номинационе стратегије партија – од "уравнотежених листа" до "магнета за гласове" – ефективно ограничавају персонализацију. Рад доприноси литератури о персонализацији изборних система демонстрирајући да формална институционална отвореност не гарантује стварну персонализацију када партије развију софистициране адаптивне стратегије. Фински случај илуструје како историјски укорењени механизми партијске контроле могу преживети реформе, те како стабилност демократских институција може бити истовремено и резултат и препрека за промену изборног система.
Sva prava zadržana (c) 2026 Zbornik radova Pravnog fakulteta u Novom Sadu
Место европских заштитних мера у мађарском грађанском поступку
Европске заштитне мере успостављене Европском наредбом о очувању рачуна имају за циљ да омогуће повериоцима да спрече да се накнадна принудна наплата њихове потраживања доведе у питање или одложи преносом или повлачењем средстава која дужник држи на банкарском рачуну унутар Уније. Циљ овог рада је да детаљно изложи мађарска правила која олакшавају примену Европске наредбе о очувању рачуна у светлу судске праксе последњих осам година. Да би се постигла овај циљ, први део студије ће разрадити услове за издавање европских заштитних мера, при чему ће се током испитивања темељно испитати европске и мађарске прописе примењиве на Европске наредбе о очувању рачуна у контексту неспорних поступака. Након тога ће бити испитана питања везана за правну примену у мађарској судској пракси. Укратко, може се закључити да постоје значајне разлике између услова за наложење мађарских и европских мера заштите. Док је наложење мађарске мере заштите засновано на приказивању вероватноће ризика задовољења, европска наредба о очувању рачуна захтева од повериоца да докаже да спровођење потраживања захтева хитну правну заштиту.
CFSP RESTRICTIVE MEASURES IN THE CJEU’S JURISPRUDENCE: BETWEEN HUMAN RIGHTS AND EU AUTONOMY
У раду се анализира начин на који Суд правде Европске уније (СПЕУ) врши судску контролу рестриктивних мера донетих у оквиру Заједничке спољне и безбедносне политике (ЗСБП) и како, у том контексту, балансира ефикасност спољне политике са захтевима Повеље о основним правима. Полазећи од анализе уговорног оквира (нарочито члана 275(2) УФЕУ) и кључних пресуда од Kadi преко Rosneft до Neves 77 Solutions, рад показује да је Суд развио претежно процедурални модел контроле, уз постепено ширење сопствених овлашћења. СПЕУ примењује појачан надзор у погледу образложења, права на саслушање и доказне поткрепљености увршћења на листу, док остаје уздржан у односу на сложене политичке одлуке и процене Савета. У раду се тврди да такав аранжман доприноси законитости и транспарентности, али може довести до пропуста у заштити људских права када увршћења трају дуго и производе последице упоредиве са казненим мерама. Предлажу се структурисанија анализа пропорционалности, јаснији доказни стандарди и боље поступање са поверљивим материјалом кроз ригорознију периодичну ревизију.
СКИЦА ЗА ИСТОРИЈУ СУДА ШАБАЧКОГ ОКРУГА 1839–1865: ПРОСТОРНИ КАПАЦИТЕТИ И СУДИЈСКИ ПЕРСОНАЛ
У раду је приказани подаци о просторним капацитетима и судијама Суда Шабачког округа од 1839, када је извршена реогранизација судства према одредбама Турског устава, до 1865, тј. доношења Устројства окружни судова, којим је уставновљена нова организација правосуђа у Кнежевини Србији. У уводу је дат кратак осврт на историјат судства у Шабачком округу током Првог српског устанка и за време прве владавине кнеза Милоша Обреновића. Затим следе излагања о простору одређеном за смештај Суда и његовим затворима. На њих се настављају одломци о судијама шабачког суда, у којима се говори о критеријумима за избор на судијску функцију, личним својствима судија и њиховом понашању у служби.
АЛТЕРНАТИВНИ МЕТОДИ РЕШАВАЊА КРИВИЧНИХ ПРЕДМЕТА
Alternative methods of resolving criminal cases represent a significant instrument of contemporary criminal procedural law, as they alleviate the judicial system, accelerate proceedings, and can achieve greater fairness for the defendant, though not necessarily for the injured party. In domestic legislation, two mechanisms stand out – the conditional deferral of criminal prosecution and the plea agreement – which differ in origin but share the purpose of ensuring efficiency and humanization of the criminal procedure. The conditional deferral of criminal prosecution emerged as a way to resolve minor offenses without a formal trial, involving the suspect in taking responsibility and remedying consequences. The prosecutor may defer prosecution if the suspect voluntarily accepts one or more legal obligations, such as compensation, payment for humanitarian purposes, community service, addiction treatment, or psychosocial therapy. Once fulfilled, the criminal complaint is dismissed, no proceedings are conducted, no sanction is imposed, and the suspect is not entered into the criminal register. This relieves the judiciary, may satisfy the injured party through restitution, and offers the suspect resocialization and avoidance of stigma. However, the injured party’s role remains minimal, even when benefiting from compensatory obligations. The plea agreement allows the defendant to admit the offense in exchange for a more lenient sanction or more favorable treatment, thereby shortening proceedings, reducing costs, and relieving courts, while giving parties greater procedural certainty. Although essentially a contractual arrangement initiated by the prosecutor or defense, the court controls legality and voluntariness, protecting the defendant’s rights. Defense counsel is mandatory to ensure the defendant understands the consequences. As with conditional deferral, the injured party’s interests are only indirectly protected, since efficiency and agreement between prosecution and defense dominate. An empirical analysis of the Basic Public Prosecutor’s Office in Novi Sad (2014–2023) showed clear trends in applying conditional deferral and plea agreements. In this period, 49,578 criminal complaints were filed, with 14,694 resolved through conditional deferral and 2,652 through plea agreements, reducing judicial workload by 34.99 %. Conditional deferral was applied more often (29.64 %) than plea agreements (5.35 %). After 2015, when both reached their peak (48.25 % of complaints), their application has continuously declined, falling to around 19 % in the last two years. With the decrease in criminal complaints (6,309 in 2014 to 4,226 in 2022), the use of these institutes dropped even more sharply, indicating other factors – legislative changes, judicial practice, criminal policy, and parties’ trust. This raises questions such as whether plea agreements work only for simpler cases while courts remain burdened with complex ones, or whether the injured party’s position should be strengthened in deciding on conditional deferral or concluding a plea agreement.
Етика (употребе)вештачке интелигенције и етика у вештачкој интелигенцији - неке кључне разлике и могућности развоја
Етика вештачке интелигенције може се дефинисати као скуп водећих принципа које сви актери који користе или развијају вештачку интелигенцију треба или морају да користе како би осигурали да се технологија вештачке интелигенције развија и користи одговорно и мудро. То значи заузимање безбедног, сигурног, хуманог и еколошки прихватљивог приступа вештачкој интелигенцији(у даљем тексту: ВИ)и њеном коришћењу, као и коришћењу резултата које даје ВИ. Ако ВИ етику , укратко објашњену као раније, узмемо као спољашње етичке смернице за кориснике ВИ, да ли би требало да постоје и - интерне етичке смернице за саму ВИ, као скуп интерних моралних вредности које ће водити ВИ у њеном развоју и примени у свакодневној употреби? Питања којима се бавимо у овом раду су: Шта је етички минимум, као скуп етичких принципа које сваки корисник или особа која учествује у развоју ВИ мора имати, да би употреба ВИ била безбедна и мудра? На којим вредностима треба да почива овај спољашњи етички минимум и да ли он, једном када се успостави, мора да остане исти или се може побољшати и додати/одузети вредности, у складу са истраживањем могућности које пружа сама ВИ? И да ли је могуће да ВИ, уз помоћ својих стваралаца, развије посебну свест која ће је заштитити од неморалних покушаја корисника са лошим намерама?
Сажетак:Право се налази у својој онтолошкој природи између „јесте“ и „треба“, између друштвене и сопствене утопије али и стварности, између „жеље“ и стварности. Током бављења правом, научним и практичним, ми се заправо боримо за боље право. Стални покушаји да се нађе боље „решење“ за друштвену и правну стварност заправо јесте борба за боље право, за оно које ће нам донети године просперитета. Наравно, како је право извор регулисања друштвених односа, тако је оно и извор „добра“ али и извор зла. У тим сталним покушајима да идемо између наредбе суверена као извора права и оноземаљских извора права ми се стално налазимо у стању напетости између „јесте“ и „треба“ и та напетост се неће умањити нити ће престати да постоји. Историја нам је показала да се кретање између „јесте“ и „треба“ није увек завршавало онако како је жељено, већ се све окретало у своју супротност. Таква напетост изражена је и у поставци послушности законима са злочиначком садржином, односно да ли је друштвено пожељно имати било какав закон или имати онај за који се може рећи да је „близу“ идеала правда, ма шта он био. Такав јаз изражен у жељи и могућностима уносио је дух друштвене несигурности из које се касније рађала неоснована вера у правни позитивизам. Ти циклични кругови настали између „јесте“ и „треба“ никада се нису умањили а још мање нестали, посебно не у домену кривичног права.
ЗАБРАНА ДИСКРИМИНАЦИЈЕ У ЕВРОПСКОМ ПРАВУ – НОВЕ ТЕНДЕНЦИЈЕ
Забрана дискриминације има велики значај у Савету Европе и Европској унији. Протоколом бр. 12 уз Конвенцију уведена је општа забрана дискриминације у односу на уживање било којег права утврђеног законом. Подручје примене је шире од оног које покрива члан 14, а које се односи само на права загарантована Конвенцијом. Овим Протоколом се првенствено штите појединци од дискриминације од стране државе, али он обухвата и односе међу физичким лицима за чије уређење је обично задужена држава, као што је случај произвољно ускраћивање приступа послу , или јавним услугама које могу да пружају физичка лица. Дискриминација односно право на једнакост је било разматрано у пракси оба европска суда. Европски суд за људска права као онај који се првенствено бави људским правима је имао водећу улогу. Међутим, усвајањем нових директива на нивоу Европске уније, утицај је постао обостран. Суд правде ЕУ је имао значајну улогу у обликовању политика Европске уније у областима једнакости и недискриминације. Његова пракса је од велике важности за успостављање одређених ставова у овим областима, као и за дефинисање граница у захтевима поводом забране дискриминације.
RAČUN, MOLIM! O ODGOVORNOSTI SUPRUŽNIKA ZA DUGOVE U PRAVNIM SISTEMIMA JUGOISTOČNE EVROPE
Сажетак: Развод брака се често описује као један од психолошки изазовнијих искустава у животу појединца. Поред емотивног стреса, равод доводи до значајних правних последица. Тако је, на пример, расподела заједничке имовине супружника чест предмет расправа у судској пракси и правној науци. С друге стране, одговорност супружника за дугове углавном није у фокусу. На основу напред наведеног могло би се помислити да се разводе само супружници чија имoвина превазилази дугове. Међутим, у пракси нису ретке ситуације да су супружници који се разводе презадужени. У неким случајевима дуг је главни окидач или један од важнијих узрока развода. Поред коцкарских дугова који су традиционално водили разводу, у новије време све учесталији бракоразводни узрок су дугови према банкама настали прекомерном употребом кредитних картица. Дуг према хипотекарној институцији се може издојити као нарочито друштвено опасан због инхерентне могућности да хипотекарни потрошач остане без породичног дома. Нека од ових дуговања настала су пре брака, нека су генерисана у току брака од стране једног или од оба супружника. Улога је суда да расподели брачну имовину и дугове, тако да правна позиција поверилаца којима супружници у поступку развода дугују не буде на било који начин измењена, док правна наука усмерава праксу судова у правцу правичне расподеле између бракоразводних страна.
УРЕДБА О ПРОВЕРИ ДИРЕКТНИХ СТРАНИХ УЛАГАЊА У ЕУ- БИТНЕ ОДРЕДНИЦЕ И ДОМЕТИ
Предмет анализе у раду су битне одреднице нормативног концепта провере директних страних улагања утврђен Уредбом 2019/452. Правила дате уредбе су усмерена у три главна правца, што је истовремено суштински опредељује. Прво, утврђује позицију држава чланица и њихових националних механизама провере и намеће захтеве и обавезе које механизми провере држава чланица морају поштовати; друго, предвиђа списак фактора које органи за проверу држава чланица могу узети у обзир приликом провере улагања и треће овлашћује Европску комисију да даје мишљење на конкретна директна страна улагања. На основу дате анализе се утврђују и домети правног оквира дате Уредбе. Уредба 2019/452 у садржинском смислу креира флексибилан и концепцијски незаокружен оквир чије су битне одреднице суштински опредељене расподелом овлашћења и фактичком моћи између држава чланица ЕУ и Европске комисије, али и листом фактора који дефинишу предмет заштите. Она као новина у праву ЕУ, је представљала концепцијски искорак који пружа и конкретне користи. Међутим, свеукупно гледано, резултати њеног оквира су врло упитни. Струкутрални и формални недостаци битно умањују њене домете. Она суштински не постиже ни циљеве доношења саме Уредбе, нити задавољава специфичне инволвиране интересе везане за ову област. Стога су у блиској будућности неопходне значајне промене регулације ове области на нивоу ЕУ, усмерене у правцу стварања конкретније, прецизније и ефикасније регулације.
ПОГЛАВЉЕ 27 – ЗАШТИТА ЖИВОТНЕ СРЕДИНЕ И КЛИМАТСКЕ ПРОМЕНЕ У ПРОЦЕСУ ПРИСТУПАЊА РЕПУБЛИКЕ СРБИЈЕ ЕВРОПСКОЈ УНИЈИ
Европска унија (ЕУ) представља сложени правно-политички систем који се развијао кроз различите фазе интеграције. У том контексту, acquis communautaire чини кохерентан скуп принципа, директива и регулатива које земље кандидаткиње морају усвојити и имплементирати током процеса приступања. Поглавље 27, које се односи на заштиту животне средине и климатске промене, једно је од најзахтевнијих у преговорима. Ово поглавље обухвата технички сложене аспекте који захтевају значајне дугорочне инвестиције у инфраструктуру и институционалне капацитете, а питања животне средине имају директан утицај на јавно здравље, економски развој и политику у руралним и урбаним подручјима. Република Србија, као земља кандидат, започела је формални процес приступања ЕУ 2014. године, након што је добила статус кандидата 2012. године. У претходним годинама, Србија је постигла значајан напредак у области законодавства и институционалног уређења. Испуњавање захтева Поглавља 27 подразумева не само транспозицију директива, већ и ефикасну примену, ревизију инвестиционих планова и мобилизацију финансијских средстава, укључујући средства ЕУ и међународних донатора. Циљ овог рада је да пружи систематску и критичку анализу стања у Србији у погледу испуњавања услова Поглавља 27. У раду се идентификују главни изазови, а предлажу се конкретне мере које могу убрзати процес имплементације и побољшати ефикасност у области заштите животне средине и климатских политика. Закључак указује на то да Поглавље 27 представља кључну пробну тачку у процесу приступања Србије Европској унији. Анализа је показала да је Република Србија остварила значајан напредак у правној хармонизацији, укључујући доношење основних закона и стратегија, уз развој националних планова и започете инфраструктурне пројекте. За реализацију захтева Поглавља 27 неопходан је интегрисан приступ који комбинује пројектно усмерено финансирање, правну и оперативну доследност, мониторинг и интеграцију климатских циљева. Ово подразумева усвајање временског плана са конкретним циљевима и одговорностима, где се у краткорочном периоду фокусира на припрему и финансирање 2 приоритетних регионалних пројеката, у средњем року на реализацију кључних инфраструктурних интервенција, а у дугом року на остваривање интегрисаног управљања ресурсима. Испуњавање Поглавља 27 не треба посматрати само као услов за чланство у ЕУ, већ и као прилику за трансформацију националног управљања животном средином. Влада Републике Србије и Министарство заштите животне средине остају чврсто посвећени процесу усклађивања са стандардима Европске уније у области животне средине и климатских промена. Ова посвећеност огледа се у континуираним напорима да се обезбеде потребна законска решења, институционални оквири и механизми координације који ће омогућити доследну имплементацију Поглавља 27, као и у активностима на привлачењу и управљању међународним средствима за финансирање приоритетних пројеката.
Vršenje roditeljskog prava i pravo deteta na privatnost na internetu i društvenim mrežama
Сажетак: Заштита права детета на приватност добија посве другачији карактер у оквирима савременог дигиталног окружења. Развој технологија до којег је дошло почетком двадесет првог века проширио је границе физичког света у безгранични виртуелни простор. Рапидни пораст коришћења интернета и друштвених мрежа је у великој мери утицао на концепт приватности. Фотографије, видео записи и друге информације се, путем друштвених мрежа, јавно деле са значајно ширим кругом лица него што је то некада био случај. Овом праксом су нарочито погођена деца која у интернет окружењу од статуса субјекта, додељеног усвајањем Коневцније УН о правима детета крајем осамдесетих година прошлог века, поново постају објекти активности родитеља. Феномен такозваног шерентинга (sharenting) – прекомерног објављивања фотографија деце на друштвеним мрежама од стране родитеља постаје све присутнији. Родитељи заборављају своју дужност законског заступања детета у његовом најбољем интересу, истовремено сматрајући себе власницима података о деци. Стога се право детета на приватност у савременом добу не исцрпљује искључиво кроз заштиту његовог физичког и психичког интергитета, већ обухвата и контролу над његовим дигиталним идентитетом и подацима који се трајно чувају у виртуелном простору. Премда је директан приступ интернету често и законски забрањен најмлађим и најрањивијим групама лица, она су све више посредно, преко својих родитеља присутна у дигиталним оквирима. Најчешће је потпуна контрола над одлуком да ли ће информације о детету бити објављене у рукама родитеља, при чему се мишљење детета не узима у обзир услед немарности родитеља или дететовог узраста. Дељење личних података о детету на друштвеним мрежама отвара питања граница родитељског права и обавезе родитеља да поступају у најбољем интересу детета. Нарочите правне компликације настају у ситуацијама када између родитеља постоји несагласност око тога да ли треба објављивати фотографије детета на интернету. У том смислу, Врховни касациони суд Србије је у одлуци Рев 14012/2022 исказао став према коме је објављивање фотографија детета од стране једног родитеља, а противно вољи другог, у супротности са начелом најбољег интереса детета. Имајући у виду да ово питање није експлицитно регулисано нормама законодавства Републике Србије, нижестепени судови су заузели другачије ставове поводом наведеног случаја. Међутим, Врховни касациони суд се у образложењу позвао на чињеницу да је родитељ који самостално врши родитељско право изразио несагласност са објављивањем фотографија детета на друштвеним мрежама од стране родитеља који родитељско право не врши, те да је заправо реч о питању законског заступања детета. Истовремено, на тај начин је у сукобу права детета и интереса родитеља предност дата праву детета на приватност. Узимајући у обзир узраст и зрелост детета у појединим случајевима од великог значаја ће имати утицај мишљења детета на доношење одлука у вези са његовом приватношћу. Право детета на мишљење, као једно од принципа Конвенције о правим детета игра значајну улогу у очувањеу равнотеже између одговорности родитеља и заштите приватности детета. Од тренутка достизања тзв „дигиталног пунолетства“ дете се сматра довољном зрелим да разуме природу и последице објављивања фотографија и утиче на обликовање сопственог дигиталног идентитета.
МАТЕРИЈАЛНИ ПОЛОЖАЈ СУДИЈА И СУДИЈСКА НЕЗАВИСНОСТ: ПРИМЕР ЈЕДНЕ ОДЛУКЕ УСТАВНОГ СУДА СЛОВЕНИЈЕ
Материјални положај судија је један од елемената персоналне независности судија. Плате судија треба да буду сразмерне достојанству судијске професије и терету њихове одговорности, али истовремено да заштите судије од притисака на њихово одлучивање јер то угрожава њихову независност и непристрасност. Први део рада теоријски разматра материјални положај судија и судијску независност. У другом делу је укратко представљен материјални положај судија у српском праву. Трећи део рада је посвећен одлуци Уставног суда Словеније U-I-772/21 од 01.06.2023. године у којој се овај суд бавио овим питањем, разматрајући га из угла принципа независности судства, али и принципа поделе власти.
КОНТИНУИРАНЕ ТЕХНОЛОШКЕ ПРОМЕНЕ КАО ИЗАЗОВ САВРЕМЕНОГ РАДНОГ ПРАВА
Технолошка трансформација рада представља један од кључних изазова савременог радног права. Дигитализација радног процеса, ширење флексибилних облика радног ангажовања и све интензивнија примена система вештачке интелигенције и алгоритамског управљања радом доводе до суштинских промена у начину на који се рад организује, надзире и вреднује. Ове промене не одражавају се искључиво на структуру тржишта рада, већ непосредно утичу на правни положај запослених, преиспитујући традиционалне институте радног права и постојеће механизме правне заштите. Рад полази од анализе утицаја технолошки условљених промена на радни однос, са посебним освртом на алгоритамско управљање радом, аутоматизовано доношење одлука и дигиталне облике надзора над радом запослених. Посебна пажња посвећена је идентификовању ризика које ови процеси носе по остваривање основних радних и људских права као и права на правну сигурност у оквиру радног односа. Полазећи од нормативне и теоријскоправне анализе важећег законодавства Републике Србије, рад испитује у којој мери постојећи правни оквир одговара на изазове технолошке трансформације рада. У компаративном контексту разматрају се и релевантни европски стандарди и савремени регулаторни трендови, са циљем утврђивања правних празнина и формулисања препорука de lege ferenda усмерених ка јачању заштите запослених и очувању равнотеже између технолошког напретка и основних вредности радног права.
Поклон за случај смрти је модификација уговора о поклону. Уговор о поклону није уређен Законом о облигационим односима јер је остао у надлежности република. Српски грађански законик га изједначава са легатом, а Преднацрт Грађанског законика поставља правило о опозивости без отклона. Међутим, по правној природи се мора правити разлика у настанску и дејству. Модификација за случај смрти је одложни услов јер подразумева да облигационоправни захтев поклонопримац може истицати према наследничкој заједници само уколико се предмет поклона налази у заоставштини. Престаје накнадном немогућношћу, раскидом и опозивом. Само оставилац може опозвати поклон. Постоји дилема да ли поклонопримац мора бити жив у моменту смрти оставиоца како би настао облигационоправни захтев, али у одсуству децидних правила би се требало окренути општем да уговор о поклону настаје његовим закључењем ако је у писменој форми, а дејствује уколико је предмет у заоставштини у моменту смрти оставиоца. Из тога се закључује да и наследници поклонопримца могу истицати захтев односно да је овај захтев наследив. Уколико се уговор закључује у реалној форми онда настаје тек предајом, те нити потенцијални поклонопримац нити самим тим његови наследници имају захтев.
НОВА ПРАВИЛА О ПРОЦЕНИ КРЕДИТНЕ СПОСОБНОСТИ КОРИСНИКА ФИНАНСИЈСКЕ УСЛУГЕ
У раду је пружена детаљна анализа правила новог Закона о заштити корисника финансијских услуга из 2025. године, која уређују процену кредитне способности корисника финансијске, односно кредитне услуге. Први део рада је уводног карактера и садржи објашњење појма кредитне способности, имајући у виду његов развој од субјективног до објективног схватања. У другом делу је приказан законодавни приступ регулативи процене кредитне способности у Србији, од усвајања Закона о облигационим односима до данас. Трећи део рада посвећен је истраживању обавезе банке да процени кредитну способност корисника, а посебно променама у погледу домена примене те обавезе и конкретизације предмета обавезе. У четвртом делу рада обрађена је новоуведена забрана за банку да закључи уговор о кредитним услугама са корисником који није кредитно способан. Пети део рада анализира правни положај корисника чија је процена кредитне способности укључивала коришћење профилисања. У последњем, шестом делу рада изложене су правне последице повреде нових правила о процени кредитне способности из угла банке и корисника финансијске услуге. Аутор закључује да је новим законом унапређена регулатива процене кредитне способности, чиме овај институт постаје далеко значајнији инструмент заштите корисника, иако бројна питања остају отворена, тако да захтевају уједначено тумачење и примену.
МАТЕРИЈА ЧЛАНОВА 859-864 АГЗ У СГЗ И ПОЗИТИВНОМ СРПСКОМ ПРАВУ УЗ ОСВРТ НА РЕЦЕПЦИЈУ РИМСКОГ ПРАВА
Циљ истраживања огледа се у овој фази, с једне стране, у настојању да се утврде евентуалне номиналне сличности и разлике у начину на који су у три насловна акта правно уређена питања садржана у члановима 859-864 АГЗ-а, односно правни основи облигационих права, јавно обећање награде, закључење уговора, подела уговора и друга, с њима повезана питања. Истраживање би требало да послужи као полазна основа за детаљну компаративну анализу сваког од наведених питања у будућим радовима. С друге стране, секундарни циљ је да се изврши поређење са одговарајућим правилима римског права, где је то могуће, у контексту проналаска евентуалних резултата рецепције. У раду је примењено језичко тумачење извора, након чега су они анализирани догматичким методом. Након установљења значења норме, обрађена је њена логичка природа и елементи, али и релације са другим правним правилима, применом нормативног метода, и – у контексту различитих историјских околности и правних система у којима су доношени – историјскоправног и упоредноправног. Сличности и разлике у аутријском и два српска акта резултат су, како степена развоја друштва у тренутку доношења акта, његових тадашњих потреба, изазова у правној пракси, али вероватно и личне педантности и систематичности аутора.
КАЗНЕНА ДЕЛА (КРИВИЧНА ДЕЛА, ПРИВРЕДНИ ПРЕСТУПИ И ПРЕКРШАЈИ) ИЗ ОБЛАСТИ РУДАРСТВА И ГЕОЛОШКИХ ИСТРАЖИВАЊА
област рударства и геолошких истраживања је изузетно сложена. Та област уређена је многобројним прописима различите правне снаге. У Републици Србији на снази је један основни закон којим се уређује ова област и преко двадесет подзаконских аката. Основним законом у овој области Законом о рударства и геолошких истраживања прописују се кривична дела, привредни преступи и прекршаји. Једним подзаконским актом који је донет на основу наведеног закона предвиђају се привредни преступи и прекршаји. Предмет овог рада, као што и сам наслов гласи, су казнена дела која су у овој изузетној сложеној области прописана. Циљ рада јесте сагледавање казнених дела у овој области и њихова критичка анализа. Аутори дају и одређене предлоге за измену прописа.
КИШОБРАН КЛАУЗУЛА У ИНВЕСТИЦИОНИМ СПОРОВИМА: ПИТАЊЕ ПЕРСОНАЛНОГ ДОМАШАЈА
Питање тумачења кишобран клаузула – одредаба којима се државе уговорнице двостраних и вишестраних међународних уговора о заштити улагања обавезују да ће поштовати све обавезе преузете у погледу улагања улагача друге државе уговорнице – представља једно од најконтроверзнијих питања у пракси решавања инвестиционих спорова. Од доношења арбитражне одлуке у предмету СГС против Филипина (SGS v. Philippines) која потврђује да повреда уговора између улагача и државе може представљати повреду међународноправне обавезе државе исказане у кишобран клаузули, трају напори арбитражних судова и тужених држава да ограниче дејство које ове клаузуле имају. Циљ овог рада је да анализира праксу арбитражних судова која се односи на специфично питање персоналног домашаја кишобран клаузуле. Према садашњем стању арбитражне праксе, најзначајнија препрека за успех тужилаца чије тужбе се заснивају на кишобран клаузули тичу се схватања да уговор између улагача и државе производи дејство само за његове уговорне стране (inter partes). У одсуству кишобран клаузула са специфичним формулацијама, тужилац може засновати свој тужбени захтев на уговору који је закључило његово зависно друштво или на уговору који је закључио са субјектом изван формалне државне структуре само ако је то предвиђено самим уговором или националним правом које је за тај уговор меродавно. Иако ово схватање није апсолутно прихваћено у арбитражној пракси, оно доследно разликује обавезе државе настале применом националног права, са једне стране, од обавеза које своје порекло имају у међународном праву, са друге. Оно је, такође, у складу са улогом коју арбитражни судови пружају праву државе пријема улагања приликом примене осталих материјалноправних стандарда заштите страних улагања.
Међу отвореним питањима не само позитивноправног регулисања управног поступка, већ и целокупне управноправне материје, како на теоријском, тако и на практичном нивоу, врло значајно место заузимајууправна ствар и прецизно одређивање њеног појма. Међу теоретичарима се срећу различите дефиниције и схватања овог појма, док његово одређивање није представљало лак задатак ни за законодавство. Наиме, у упоредном праву се ретко наилази на правне системе који садрже дефиницију управне ствари, а домаћи законодавац је одређење овог појма први пут дао тек 2009. године, и то у Закону о управним споровима. У раду се анализира појам управне ствари, посматрано из угла правне теорије, као и упоредног и домаћег законодавства, да би се потом прешло на ауторове ставове у погледу дефинисања управне ствари и њених елемената, како у контексту управног поступка, тако и у смислу управног спора. Циљ рада јесте да се путем изношења опажања и закључака у вези са различитим становиштима теорије и законодавства укаже на разноврснот у схватању овог појма, као и да се понуди униформна дефиниција управне ствари са аспекта управног поступка и управног спора, и укаже на дистинкцију између управне и управносудске ствари, као категорије коју би требало засебно уредити у оквиру управног процесног права.
Pravna priroda "pojačivača" obaveza u određenim trgovinskim uslugama
Autor u radu istražuje pravnu prirodu pojačivača obaveza u pojedinim trgovinskim poslovima. Pri tome, izraz “pojačivač” autor samostalno uvodi u pravni rečnik označavajući sveukupnim imenom ugovorne odredbe koje svojim dejstvom utiču da se ispunjenje obaveza čini izvesnijim. U radu se razgraničavaju pomenuti pojačivači od tzv. objedinjavača usluga putem kojih se raznorodne usluge sakupljuju u jednu, ukupnu za koju je plaća jedinstvena. Tragajući za pravnom prirodom pojačivača obaveza, autor polazi od jemstva i osiguranja kao mogućih osnova ove ustanove, da bi nastavio sa kauzalnim uslovom. Zaključuje se da su pojačivači obaveza u svojoj najdubljoj osnovi po prirodi kauzalni uslov, jer aktiviranje obaveze koja se ustanovljava pojačivačem nastaje tek kada se ostvari buduća neizvesna i od ugovornika nezavisna okolnost.
ПРЕПОРУКA МОР БР. 205 О ЗАПОШЉАВАЊУ И ДОСТОЈАНСТВЕНОМ РАДУ ЗА МИР И ОТПОРНОСТ - ПОТЕНЦИЈАЛИ И ИЗАЗОВИ
Препорука Мeђународне организације рада бр. 205 о запошљавању и достојанственом раду за мир и отпорност, усвојена 2017. године, остала је скоро незапажена у нашој стручној јавности. Ради се о документу који би требало да послужи за решавање узрока и последица нестабилности у друштву и за изградњу отпорних заједница у случају криза, ратова и сличних штетних догађаја, у контексту рада и услова рада. С обзором на сложене околности у последњој деценији у свету, стручни и практични значај овог документа је изузетан, те се о њему детаљније говори у овом тексту.
Krvna osveta u Srbiji, Crnoj Gori i Albaniji tokom poslednja dva veka
На Западном Балкану, обичајно право и крвна освета одувек су ишли руку под руку. Култура части обликовала је поступање у случају крвне освете и умира, који је увек био њена супротност. Патријархална средина и племенска подељеност најдуже су је очували у Црној Гори, на Косову и северној Албанији. Последња два века обележила је појачана активност на њеном сузбијању. У Црној Гори су прво владике, потом кнез Данило, а касније законодавство старе Југославије, па социјалистичко законодавство и, потом, нова власт, по проглашењу независности, покушали да је искорене. На Косову, отпор према сваковрсној власти је нагонио албански живаљ да се држи Кануна Леке Дукађинија. Отоманска империја, Србија, након балканских ратова, па Краљевина СХС (Југославија), као и социјалистичка власт и припадност Србији након распада СФРЈ углавном су непријатељски прихватани, што је повећавало приврженост обичајном праву, али и мржњу према неалбанском живљу. Но, ни самопрокламована независност није искоренила крвну освету. Напротив. Племенски живот северне Албаније, такође, није допуштао ниједној власти да обичаје замени позитивним правом, што данас има погубне последице на младе генерације. Међутим, током последњих сто година и сама крвна освета је променила бројне своје карактеристике којима се удаљила од самих идеја јунаштва и части, које су је, наводно, красиле, иако самовласно одузимање људског живота, гажење сваког суверенитета државе самосудом не може бити херојски и моралан чин.
Sva prava zadržana (c) 2025 Zbornik radova Pravnog fakulteta u Novom Sadu
Razlozi zasnovani na efikasnosti za obaveštenje o docnji i anticipirano dospeće u rumunskom građanskom pravu
This study examines the rational bases based on the efficiency criterion regarding the default and anticipated maturity in Romanian civil law, with particular reference to Articles 1417, 1418, 1522 and 1523. of the Civil Code. The analysis emphasizes the dual function of the debtor's default: preserving the contractual balance through a rebuttable presumption of tolerance, on the one hand, and protecting the interests of creditors by providing timely access to remedies, on the other. A reminder of late payment functions as an economically efficient mechanism, striking a balance between the principle of favor contractus and the creditor's right to compensation, while a delay by force of law accelerates access to remedies through absolute presumptions that preclude toleration of delay. The central question relates to the interplay between the loss of benefit from the term and the debtor's default: whether the anticipated maturity can be caused by situations of late payment and, conversely, whether the loss of benefit from the term can automatically imply a delay.
ЗАШТИТА КРИТИЧНЕ ИНФРАСТРУКТУРЕ У РЕПУБЛИЦИ СРБИЈИ – АКТУЕЛНО СТАЊЕ И МОГУЋНОСТИ ДАЉЕГ РАЗВОЈА И УНАПРЕЂЕЊА
Критична инфраструктура представља основ функционисања државе и друштва, те је један од кључних фактора безбедности и економског развоја, као и здравља и социјалног благостања грађана. Њена заштита добија посебан значај у ери глобализације и са све већом изложеношћу различитим ризицима — од природних катастрофа до терористичких и сајбер напада. Република Србија је, у складу са савременим безбедносним трендовима и процесом приближавања Европској унији, предузела низ конкретних нормативних и институционалних корака у циљу регулисања и унапређења система заштите критичне инфраструктуре. Један од тих корака је и усвајање првог системског закона који уређује ову област 2018. године – Закона о критичној инфраструктури. Циљ овог рада је да, кроз анализу стратешких докумената и позитивноправне регулативе у Републици Србији, прикаже актуелни модел заштите критичне инфраструктуре. Посебан нагласак стављен је на анализу Закона о критичној инфраструктури, предузете остале активности у периоду од његовог доношења до данас, као и на идентификацију неких његових предности, недостатака и изазова у имплементацији. Рад указује на значај сарадње јавног и приватног сектора, као и на потребу усаглашавања релевантних прописа, јачања институционалних капацитета, координације различитих субјеката заштите и развоја отпорности критичне инфраструктуре. На основу спроведене анализе, аутори предлажу могуће правце даљег развоја и унапређења како нормативног оквира, тако и практичног деловања свих субјекта заштите критичне инфраструктуре у Републици Србији.
ГЛАВНИ ИЗАЗОВИ СИСТЕМА ДУГОТРАЈНЕ НЕГЕ У ЕВРОПСКИМ ДРЖАВАМА
У раду се истражују кључни изазови система дуготрајне неге у савременим европским државама - од институционалне фрагментације и непотпуног нормативног оквира, до проблема у доступности, квалитету и свакодневном функционисању услуга на терену. У циљу свеобухватног сагледавања проблема, аутор најпре представља основне карактеристике система дуготрајне неге у Европи – укључујући правни и стратешки оквир, организационе моделе, расподелу ресурса и улогу неформалних неговатеља - као полазиште за идентификацију системских слабости. Истраживање је потом усмерено на критичку анализу правних, институционалних и финансијских ограничења која утичу на доступност, квалитет и одрживост услуга дуготрајне неге. Посебна пажња посвећена је нормативном оквиру дуготрајне неге као социјалног права, положају неформалних неговатеља (са нагласком на родну димензију), условима рада у формалном сектору, као и проблемима фрагментације надлежности и неравномерне расподеле финансијских средстава. Резултати анализе показују да, упркос извесном нормативном напретку на европском нивоу, већина држава и даље води политику дуготрајне неге која је селективна, недовољно координисана и финансијски нестабилна, уз прекомерно ослањање на неплаћени породични рад. Такође, уочена је потреба за јачањем професионализације кадрова и системским унапређењем услова рада. У закључку се истиче неопходност свеобухватне реформе која би обухватила универзализацију права на негу, интеграцију социјалних и здравствених услуга, подршку формалним и неформалним неговатељима, као и развој праведног и фискално одрживог финансијског оквира.
THE NEW PRACTICE OF THE EUROPEAN COURT OF HUMAN RIGHTS IN RELATION TO THE ISSUE OF THE "RIGHT TO EXTENDED CRITICISM"
Abstract: This article places a particular emphasis on the collision between the right to personal dignity and the right to freedom of expression, particularly in cases where the subjects of criticism are holders of public authority. The European Court of Human Rights has established precedents for the so-called "right to extended criticism," particularly in favour of the public, as most commonly represented through the media. In landmark cases on this matter, a clear distinction has been made between the right to express value judgements regarding a public figure, and the assertion of verifiable facts.In adjudicating the 2021 decision analysed in this paper, the judicial panel took a step back by shifting the right to severe criticism, which typically exceeds the usual boundaries, from the media's domain to the realm of public office holders. Furthermore, the judicial panel materially altered the prior case law by misconstruing the right to make value judgements as the right to disseminate untrue factual claims.
Реторика и савремено политичко говорништво
У савременом друштву које претендује да се опише као „демократско“ политичко говорништво има незаменљиву улогу. Политичари својим беседама углавном настоје да обавесте грађане о темама које су битне за њихов свакодневни живот или да их покрену на одређено понашање. Како би у томе били успешни, они морају да овладају општим правилима реторике и посебним вештинама које се тичу искључиво таквог типа беседништва. У овом раду су анализирани говори Џејмса Дејвида Венса и Урсуле фон дер Лајен који су одржани на Минхенској безбедносној конференцији 2024. и 2025. године како би се утврдиле сличности и разлике у одређеним стиловима беседништва. Имајући у виду да је значај говорништва у САД-у начелно већи него што је у Европи, као и традицију да се беседници с друге стране Атлантика образују не само у складу са класичним правилима реторике већ и према нормама јавног наступа (public speaking), почетна претпоставка о различитим стиловима се у крајњој анализи показала прилично исправном.
DIGITALIZACIJA PREKOGRANIČNE SARADNjE U KRIVIČNIM STVARIMA NA NIVOU EVROPSKE UNIJE
Pretpostavlja se da bi upotreba informacionih tehnologija u pravosudnom sistemu mogla da doprinese ne samo povećanju efikasnosti rada nadležnih organa i racionalizaciji krivičnog postupaka i pojedinih procesnih radnji, nego da bi takav uticaj mogla da ima i na postupke prekogranične pravosudne saradnje između nadležnih organa različitih država. Na nivou Evropske unije je u poslednjih petnaestak godina prisutno strateško opredeljenje ka stvaranju Evropskog elektronskog pravosuđa, a od skoro se razvija i koncept kooperativnog digitalnog pravosuđa. Koncept je dobio i pravni osnov 2023. usvajanjem Urebde o digitalizaciji pravosudne saradnje i pristupu pravdi u prekograničnim građanskim, privrednim i krivičnim stvarima. U ovom radu dat je prikaz nastanka i razvoja ideja koje su dovele do Uredbe i analiziran je pravni okvir, s naglaskom na saradnju u krivičnim stvarima. Takođe, u radu je pažnja posvećena i posebnom obliku prekogranične saradnje u krivičnim stvarima, a to je učešće u sudskim postupcima putem video-konferencijske veze ili drugih tehnologija za komunikaciju na daljinu, kada se pojedini učesnici u postupku nalaze na teritoriji različitih država članica, sve izvesnijoj modifikaciji krivičnog postupka u ambijentu narastajuće upotrebe informacionih tehnologija.
РЕДОВНА РЕХАБИЛИТАЦИЈА ОСНОВАНО ОСУЂЕНИХ ЛИЦА – генеза института у српском кривичном праву
У српском праву појам рехабилитација се користи у најмање три значења и представља најмање три института који су, или би барем требали бити доминантно кривичноправне природе. Наиме, осим рехабилитације са основном у кривичном материјалном праву, која се односи на основано осуђена лица и коју означавамо термином редовна рехабилитација, наш правни систем и правна теорија познају и рехабилитацију са основом у кривичном процесном праву, а која се односи на остваривање права неосновано осуђених лица и лица неосновано лишених слободе. Напослетку, у живот српског правног система пре више петнаест година улази и трећа, како је ми називамо специјална рехабилитација лица осуђених из политичких или идеолошких разлога. Осим дистинкције између поменутих института који носе исти назив, овај рад представља наставак и проширење ранијих истраживања аутора и посвећен је пре свега сада значајно продубљеној и детаљној анализи историјског развоја института редовне рехабилитације основано осуђених лица у српском кривичном праву.