ПРИБАВЉАЊЕ СВОЈИНЕ НА ПРЕДМЕТУ ЗАЛОГЕ ОД СТРАНЕ ЗАЛОЖНОГ ПОВЕРИОЦА У РИМСКОМ ПРАВУ (IMPETRATIO DOMINII) - Sič, Magdolna; Milutin, Milan (Zbornik radova Pravnog fakulteta u Novom Sadu, 2017)
Мање је познато да је од времена династије Севера поверилац стекао могућност да упути цару посебну молбу како би добио дозволу за прибављање трајне својине на предмету залоге (impetratio dominii). Познато је, пак, да је заштита интереса дужника, од којих се порез лакше наплаћивао него од велепоседника, била од велике важности за царске финансије. Стога су, поред Константинове забране уговарања комисорне клаузуле (lex commissoria), те условљавања Марцијанског пакта (pactum Marcianum) правичном ценом заложене ствари, права дужника штићена и условљавањем impetratio dominii. Он је био условљен претходним покушајем продаје која је морала да буде јавно оглашена, те поништавањем impetratio dominii уколико поверилац настави са узимањем камате након стицања својине над заложеном ствари. Незадовољан што се ови услови у пракси нису поштовали, Јустинијан је 530. године поставио додатне услове за примену овог института: обавезу настојања да се залога прода у року од две године; обавештавање дужника о томе чак и после протека овог рока, да би му се дала могућност искупљења залоге; посебно одобрење цара за стицање својине после протека ових рокова; накнадна могућност дужника да откупи залогу од повериоца у року од две године; неопозивост повериочеве својине на предмету залоге само после протека око четири године; правичну процену вредности залоге са обавезом повериоца да врати вишак дужнику и са његовим правом да захтева исплату недостајућег дела од дужника. У овом раду ће бити разматрана питања настанка и еволуције овог института и околности у којима је постојао.