Concurrent Claims in Contract and Tort in Serbian Law: – with Reference to the New Hungarian Civil Code from 2013 and the Project of the Reform of the French Civil Code Regarding Liability for Damage from 2017 - Dudaš, Atila (Zbornik radova Pravnog fakulteta u Novom Sadu, 2023)
У домаћој литератури је питање односа уговорне и вануговорне одговорности за штету детаљно разматрано. Већина заступа дуалистички став, тј. сматра да су разлике између уговорног и вануговорног режима одговорности значајније од њихових заједничких особина, те заговарају концепт њиховог одвојеног законског уређивања. Има и аутора који сматрају да разлике између два режима одговорности нису тако значајне да обесмисле интегрални концепт грађанскоправне одговорности, те се залажу за начелно јединствено уређивање грађанскоправне одговорности. У реалности различитих правила ова два режима одговорности у Закону о облигационим односима, суштинско је питање која правила треба применити када оштећеник свој захтев из истог животног догађаја може да темељи како на правилима уговорне, тако и вануговорне одговорности (тзв. конкуренција захтева). У недостатку изричите одредбе у Закону о облигационим односима, доктрина заузима став да би у оваквом случају требало применити режим одговорности који је повољнији по оштећеног. Повод за настанак овог рада представља решење новог мађарског Грађанског законика из 2013. године који, за разлику од претходног из 1959. године, као и нашег Закона о облигационим односима, садржи изричиту регулативу о конкуренцији уговорне и вануговорне одговорности за штету. Императивном нормом прописује да одштетни захтев поводом уговорног односа оштећени остварује искључиво на основу правила уговорне одговорности, чак и онда када проузрокована штета даје основа за досуђивање накнаде и према правилима вануговорне одговорности. Овај рад има за циљ да, с једне стране, иницира расправу о томе да ли би и у нашем праву било пожељно да се питање конкуренције захтева по основу уговорне и вануговорне одговорности за штету изричито уреди материјалноправним законом. С друге стране, у раду се указује на разлоге који су навели законодавца у Мађарској да забрани конкуренцију захтева и тиме направи радикални заокрет у односу на дугогодишњи став судске праксе и доктрине. Указује се затим и на решење новог турског Законика о облигационим односима из 2011. године који такође садржи изричиту законску норму о овом питању. Решење је, међутим, дијаметрално супротно од оног који је заузет у мађарском праву: одредба турског законика је тако срочена да омогућава конкуренцију било ког режима одговорности, односно правила која овлашћују оштећеника на накнаду по било ком основу. Напослетку, приказује се и Пројекат реформе француског Грађанског законика из 2017. године којим се предлагало да се изричитом законском нормом кодификује традиционални став француске судске праксе о забрани конкуренције захтева, односно о искључивој примени правила уговорне одговорности. Пројекат се залаже и за установљавање одговарајућих изузетака од овог правила, када би се примењивала искључиво правила вануговорне одговорности. За сада, међутим, изгледа да он неће бити усвојен од стране законодавног тела, те доктрина non-cumul неће бити преточена у изричиту одредбу Француског грађанског законика.
Keywords: tortious liability, contractual liability, liability for damage, damages, concurrence of claims