НАЧЕЛО ДОБРЕ ВЕРЕ У МЕЂУНАРОДНОЈ ИНВЕСТИЦИОНОЈ АРБИТРАЖИ: ЊЕГОВ СУПСТАНЦИЈАЛНИ И ПРОЦЕСНИ ЗНАЧАЈ - Đajić, Sanja (Zbornik radova Pravnog fakulteta u Novom Sadu, 2012)
Међународна инвестициона пракса указује на чињеницу да и инвестотори и државе често користе начело добре вере као основ својих захтева. Арбитражне одлуке илуструју начине на које обе стране користе начело добре вере које је постало важно процесно и суптанцијално правило међународног инвестиционог права. У овом раду ауторка истражује новије трендове да би установила стварни значај које ће ово начело имати у конкретном случају. Рад такође пружа преглед новије праксе и налаза арбитражних судова када поступају по захтевима на основу начела добре вере. Закључак је да иако тужиоци имају бољих изгледа да остваре своје захтеве коришћењем начела добре вере путем стандарда поштеног и правичног третмана и оправданих очекивања, новија пракса можда упућује на промену овог тренда. Примери из новије праксе, у предметима Инсејса, Феникс и ТСА Спектрум, указују на могућу промену раније праксе и настанак новог основа за одбрану држава у инвестиционој арбитражи. Имајући у виду чињеницу да инвестициони арбитражни судови показују став да је начело добре самосталан и аутономан правни стандард, положај држава у поступку се захваљујући овоме побољшава. Тужене државе ће, пракса показује, користити начело добре вере да би оспориле могућност вођења поступка на основу члана 41 став 5 ИКСИД Арбитражног правилника, надлежност трибунала и допуштеност тужбе, као одбрану у меритуму и ради оспоравања права тужиоца на накнаду.