Непосредна одговорност произвођача за несаобразност производа у европском и српском праву - Dudaš, Atila (Zbornik radova Pravnog fakulteta u Novom Sadu, 2022)
Директива 1999/44/ЕЗ о одређеним аспектима продаје робе широке потрошње и пратећим гаранцијама продавца ставља у положај одговорног лица за несаобразност производа. Сматрало се да није потребно да се комунитарним правом уреди одговорност произвођача за несаобразност. Међутим, због минималистичке концепције Директиве ништа не спречава државе чланице да задрже, или устроје строжа правила којима сe побољшава правни положај потрошача. То између осталог подразумева и могућност да се националним правом предвиди правило на основу којег би произвођач поред продавца одговарао за несаобразност производа. Мањи је број оних држава чланица Европске уније које су искористиле ову могућност и устројиле непосредну (или супсидијарну) одговорност произвођача за несаобразност у односу према потрошачу. Непосредну одговорност произвођача не уређује ни нова Директива (ЕУ) 2019/771. У српском праву је Закон o заштити потрошача из 2010. године предвиђао супсидијарну и акцесорну одговорност произвођача према потрошачу по основу несаобразности. Закон о заштити потрошача из 2014. године је укинуо ову одредбу и уместо ње установио право продавца на регрес од произвођача онога што је потрошачу испунио на основу своје обавезе да отклони несаобразност. Ни нови Закон о заштити потрошача из 2021. године не прописује непосредну одговорност произвођача. Такво решење је иначе у складу са логиком уговора о купопродаји, према којем се захтеви и приговори купца поводом уговора истичу према другој уговорној страни, тј. продавцу. Међутим, непостојање непосредне одговорности произвођача за несаобразност ставља потрошача у ситуацију да не може да реализује своја права по основу несаобразности, ако је продавац престао да постоји, или је постао инсолвентан. Положај потрошача у оваквој ситуацији посебно отежава то да је у нашем праву почев од 2005. године произвoђачка гаранција добровољна. Aко за дати производ није издата добровољна произвоћачка гаранција, потрошач не може да се обрати произвођаћу да се недостатак у производу отклони ни према правилима гаранције за исправно функционисање техничког производа. Такво стање може се оценити неадекватним. У овом раду се стога даје предлог да се у нашем праву (поново) успостави супсидијарна одговорност произвођача за несаобразност, као и обавезна произвођачка гаранција за техничку робу. Као аргумент у прилог овом предлогу наводи се пример Мађарске у којој паралелно и усклађено постоје оба правна института. При томе је индикативнo да је установљавање непосредне одговорности произвођача уследило знатно након транспозиције Директиве 1999/44/ЕЗ, те оно представља израз потребе да се овај институт законски уреди поред редовних правила одговорности продавца за несаобразност, као и поред обавезне произвођачке гаранције. При уређивању оба института у нашем праву аутор се залаже за ограничавање права која би потрошач могао да истакне према произвођачу на оправку или замену производа, док би остала права остваривао од продавца са којим је у уговорном односу.