РЕЛАТИВИЗАЦИЈА ПРАВДЕ КРОЗ РЕТОРИКУ – ПЛАТОНОВ ДИЈАЛОГ „ГОРГИЈА“ КАО ПАРАДИГМА - Avramović, Dragutin; Jovanov, Ilija (Zbornik radova Pravnog fakulteta u Novom Sadu, 2020)
Кроз анализу Платонових дела, али на првом месту дијалога „Горгија“, аутори настоје да одмере потенцијал реторике као вештине убеђивања кроз коју се може релативизовати истина и правда. На почетку, у раду се разрешава претходно питање – квалификације учесника у Платоновом „Горгији“ као софиста или ретора. Након анализе различитих ставова који су понуђени у теорији, аутори заузимају становиште да макар у дијалогу „Горгија“ Платонов Сократ расправља са реторима (Горгијом, Полом и Каликлом), а не са софистима. Подручје слагања између Сократа и ретора је несумњиво у томе да је реторика вештина убеђивања, али не и око исхода до којих то убеђивање води. Тежња за долажењем до апсолутне истине (правде), знања, јесте задатак филозофа (Сократа), коме се супротставља главни циљ ретора – веровање, односно стварање уверења о истинитости (праведности). При томе, аутори скрећу пажњу да Сократ све време остаје свестан свих слабости филозофије која, за разлику од реторике, због недостатка прагме не успева да се носи са реалним животним проблемима. Такође, аутори скрећу пажњу на то да они који се несумњиво узимају као софисти (нпр. Хипија и Антифонт) као полазни принцип постављају идеју о урођеној једнакости људи, док они који су првенствено ретори (нпр. Каликле и Трасимах) полазе од природне неједнакости људи и афирмишу природно право јачег. На тај начин и реторика се показује као вештина која је усмерена ка остварењу природног права јачег. На крају, поучени примерима антике, аутори заузимају становиште вредносног релативизма и налазе да и данас реторика остаје морално неутрална и да има толики потенцијал да се помоћу ње може морално оправдати (учинити или можда само приказати праведним) скоро сваки жељени исход. Кључне речи: Правда; Платон; Горгија; Реторика; Софисти; Право јачег.