ИСТОРИЈСКИ РАЗВОЈ ИНСТИТУТА СТАРАТЕЉСТВА НАД ОСОБАМА КОЈИМА ЈЕ ОДУЗЕТА ИЛИ ОГРАНИЧЕНА ПОСЛОВНА СПОСОБНОСТ С ПОСЕБНИМ ОСВРТОМ НА БОСНУ И ХЕРЕЦЕГОВИНУ - Miković, Borjana (COLLECTION OF PAPERS, FACULTY OF LAW NIŠ, 2020)
Институт старатељства над пунољетним особама има дуги историјски развој, већином усмјерен ка неопходној бризи о штићеницима, при чему се и сврха његове примјене, зависно од историјских прилика и времена доношења законодавства, различито одређивала. С тим у вези данас се у савременом праву овај институт посебно односи на особе које нису способне или нису у могућности сама се бринути о себи, својим правима, интересима и обавезама. Историјско правни развој овог института, односно први подаци о старатељству вежу се за римско право, чија законска рјешења највећим дијелом садржи и аустријски Општи грађански законик (1811), који је, уз примјену шеријатског права за Муслимане, у периоду аустроугарске владавине и вријеме Краљевине Срба Хрвата и Словенаца, био важећи за правна подручја Хрватске, Словеније, Далмације и дијела Истре, док је Србија донијела посебан Закон о старатељству (1872). По завршетку Другог свјетског рата у новој Југославији донесен је први Основни закон о старатељству (1947), који је касније замијењен новим, Основним законом о старатељству (1965). Овај закон у Босни и Херцеговини примјењиван је све до доношења Породичног закона Социјалистичке Републике Босне и Херцеговине (1979). Данас у Босни и Херцеговини постоје три породична закона који нормирају традиционалну примјену института старатељства над пунољетним особама. Кључне ријечи: старатељство над пунољетним особама, историјски развој, законодавство, одузимање/ограничење пословне способности.