Средњовековно књижевно наслеђе у поезији Ивана В. Лалића - Prgomelja, Marija J. (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2016)
Иван В. Лалић је ушао на велика врата у српску књижевност средином педесетих година, усредсредивши се на најбитнија питања поезије и форме, на улогу традиције и културе у певању. У својој поетици сјединио је традиционално и модерно, двострукост видљивог и невидљивог, католичке и православне представе о Богородици, објединио искуство таложено вековима, потенцирајући начело мере и све то зачинио Медитераном, везивајући певање за језик и наслеђе свога народа, уткавши основне симболе националне културе, проговоривши из дубине колективног памћења. Његови хоризонти и поља поезије формирана су на наслеђу хришћанства и византијске баштине, и афирмишу синтезу средњовековне и модерне поетике. У раду се проучавају рефлекси средњовековне књижевности у збиркама Страсна мера, Дела љубави или Византија, Писмо, Четири канона, као и модификација средњовековних мотива и форми. Последња збирка Четири канона, на којој је Лалић радио преко двадесет година, представља круну његовог ставаралаштва, врхунац песничког умећа, будући да канон, најпрестижнији облик црквене поезије, премешта из црквене лирике у уметничку поезију.