Царски балдахин над улазом у цркву: облици, просторни контексти, иконографски програми и смисао куполе у српским припратама XIV века - Stanković, Nebojša P. (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2024)
Присуство купола над припратама у одређеним српским црквама XIV века, нарочито током владавине краља (касније цара) Стефана Душана и након тога, одражава значајан феномен у архитектури, иконографији и симболичком представљању. У чланку се анализирају архитектонска форма, просторни односи, сликана декорација и значење купола, посебно у контексту царског покровитељства и симболике царске власти. На почетку је истражена могућа предисторија куполног склопа постављеног над улазном зоном византијских цркава, најчешће у припратама. Обухваћени су примери из средњовизантијског и позновизантијског градитељства. Аутор узима у обзир архитектонске карактеристике централног травеја у припратама католикона светогорских манастира, чији је значај наглашен кроз употребу куполастог свода, подне декорације и особене иконографије, а што упућује на везу са царским церемонијалом и симболиком. Поред ових, слично и веома карактеристично решење у јужној цркви цариградског манастира Пантократора, аутор сматра од највећег утицаја на потоње облике и решења у српским споменицима. Посебно се истиче да су у Србији усвојено присуство купола у приземно решеним припратама, што је можда резултат ових утицаја или одраз потенцијално сличних церемонијалних пракси на двору Србији суседног Епира. У Епиру се, на прелазу из XIII у XIV век, као и нешто касније у Србији, наилази готово искључиво на куполне склопове над приземним припратама, док у Мистри куполе над западним галеријама одражавају цариградски утицај. И једно и друго решење било је одраз царског церемонијала—прво свечаног уласка цара у цркву, друго његовог присуства на црквеним богослужењима. Закључује се да је купола имала улогу у формирању церемонијалног простора, али и у симболизацији царског присуства и заштите у црквеном контексту. Аутор потом прелази на детаљно представљање сачуваних или документованих примера куполног склопа над улазима у српске цркве. Као главни период узето је време Српског царства (1346–1371). Међутим, пошто се куполна решења јављају и пре тога, прво су анализирана она и закључено је да су царски елементи већ тада били присутни. Главни представници овог периода су Црква Св. Николе у Дабру, задужбина Стефана Дечанског и Душана, и северни параклис католикона Трескавца, чији је ктитор Душан. У Трескавцу, у куполи пред улазом у параклис, насликан је Небески двор, са Христом као царем у средишту калоте, што се може довести у везу са царским статусом манастира. Потом излагање прелази на сам период Царства, током ког настају најзначајнији примери куполног склопа на улазу у цркву: царска задужбина Свети Архангели код Призрена, властелинске задужбине Лесново и Псача, као и спољна припрата у Хиландару. Купола над лесновском припратом је од посебног значаја, са потпуно очуваним сликаним програмом, који својом комплексном иконографијом и вишеструким значењским елементима проширује владарски симболизам куполе над улазним простором, а који овде садржи и монументални портрет цара Душана. Континуитет овог архитектонског и иконографског феномена, чак и након Душанове смрти, рефлектује се у веома сложеном иконографском решењу куполе у Марковом манастиру, са представом Гозбе Премудрости и Речи Божије, и у употреби куполе у припратама Раванице, Манасије и бројним другим цркава Моравске Србије.Богати и сложени иконографски програми у куполама Трескавца, Леснова и Марковог манастира не само да представљају литургијске и есхатолошке теме већ такође истичу политички и духовни ауторитет владара. Један аспект, наслеђен из Византије, посебно се издваја: употреба куполе као архитектонске реплике церемонијалног балдахина, намењеног за царски улазак, али и као обележја суверенове заштите над манастиром. Поред тога, куполе у одређеним црквама функционишу као симболични оквир над царским портретима, интегришући владара у космички систем и визуелно потврђујући везу између земаљске и небеске власти. Ова пракса додатно учвршћује улогу цара као духовног заштитника и политичког суверена.У закључку се истиче да је увођење купола над припратама у српску црквену архитектуру представљало специфичан искорак у уметничком и идеолошком изразу у контексту успостављања царства, али и потоњег покушаја његовог продужења. Ове куполе нису биле само функционални и декоративни елементи, већ су имале дубоко симболичко значење, које је било повезано са идејом присуства Христа и божанске власти у свету. Такође, оне су служиле као репрезентација хармоније између духовне и световне власти, што је било од посебног значаја у контексту новоформираног српског царства, указујући на континуитет са византијском царском традицијом и истовремено успостављањем новог идентитета српске државе као самосталне и суверене царевине. Еволуција овог архитектонског склопа, од раних примера до софистициранијих, показује свесну апликацију и адаптацију византијских модела, постепено водећи ка комплексној синтези византијских узора и локалних потреба, што је резултирало стварањем јединственог архитектонског и уметничког израза који је обележио епоху.
Keywords: купола; балдахин; припрата; средњовековна Србија; цар Стефан Душан; царски аспекти