„Галеб“ као хералдички – La mise en abyme – Чеховљеве философије меланхолије - Božović, Ivana N.; Jovanović, Jelena M. (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2026)
Истраживање о Чеховљевој философији меланхолије концептуализовано је као триптих: у првом раду, који је пред вама, постулираћемо основну изохимену његовог стваралаштва – меланхолични доживљај света. Чеховљеву естетику, схваћену као философију уметности, али и као уметничку философију, промотрићемо као аналитичку категорију, као формативну идеологију, као принцип ауторског певања и делања који је иманентан сваком ствараоцу. Полазећи од типологије коју је поставио Никола Милошевић у есеју „Метафизички вид стваралаштва Милоша Црњанског”, а која за референтну тачку има „степен прозирности” књижевних остварења, сматрамо да Чеховљева уметност припада оној категорији дела која су наизглед прозирна, али иза којих се уистину крију дубока и сложена значења, те тиме потражују деликатну и брижну херменеутику. У творењу овог знаменитог руског писца меланхолични доживљај света препознајемо као „огледало које се гледа у огледалу и понавља до у бескрај” – рефлексију која специфичан сублимни уметнички облик добија у драми Галеб (1895), те он тако постаје својеврсни хералдички mise en abyme (фр. постављање у понор) – безданица, која прожима и премрежава његово драмско али и прозно стваралаштво. Аналитичку визуру ограничили смо на три стадијума и згуснуту призму само основних контура протагонисте трагичног – Константина Трепљева. Галеб је симбол химничке тежине, метафизичка повезница и радикални облик одрицања од сопства и света. Рад је уобличен према унутрашњој драмској структури и има четири „чина”, као и драма Галеб. У другом делу триптиха сагледаћемо делатно присуство симбола галеба као нечујног вапаја за смислом и Чеховљеве la grande tristezza (Данте) у специфичном прозном регистру, док ћемо у трећем делу mise en abymе промотрити у визуелном дискурсу филмова Никите Михалкова: Недовршени комад за механички пијанино (1977), Црне очи (1987) и Варљиво сунце (1994). Тиме на известан начин исписујемо „биографију једног осећања” – приказујемо рефлексију „приче у причи”, „огледала које се гледа у огледалу до у бескрај” – осећања које је витално колико и старо – меланхолије.