Хипербореја и хетерономија – pro et contra („Личносна” поетика Бранислава Матића) - Jeftimijević Mihajlović, Marija S. (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2026)
Као доследан настављач учења мађарског мислиоца и мудраца Беле Хамваша, на чијим је основама разумевања важности повратка древној (духовној) баштини човечанства, изградио поетскo-филозофски систем (оличен у начелу да се „одухови природа и обожи човек”), Матић – према узору на свог духовног учитеља – међу сакралним посвећеницима (Краљ, Свештеник, Пророк, Ратник, Уметник, Судија), посебно издваја Песника (Poeta sacer), посвећеника који на себе преузима универзалну људску судбину и чији је задатак да сведочи и обнавља савез са божанским. И за песника, као и за његовог духовног учитеља, баштина је фундамент бивства, ненарушива веза између човека и трансцендентног света. То је тзв. Свето знање, знање о Логосу, које се не стиче нагомилавањем података, већ увидима о једнакости човековог бића са божанском природом. Али, Матић је и настављач традиције настасијевићевског типа која се може именовати као религијска филозофичност. Супротстављајући хиперборејску природу Песника хетерономији модерног материјалистичког варварства, Матићева поезија истовремено афирмише принцип Личности која се у општој унификацији вредности, дехуманизацији и дехристијанизацији света, све више губи.