Лексема „ваљда” као експонент епистемичке модалности - Stojanović, Milena S.; Parezanović, Tijana V.; Kovačević, Branka B. (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2025)
У овом се раду на примерима из Корпуса савременог српског језика из 2013. године аутора Душка Витаса и Милоша Утвића разматрају различите функционалне и значењске особености лексеме ваљда. Пре свега се њено семантичко одређење посматра из угла модалности, тачније, епистемичке модалности, каквом је модерна лингвистика данас види. Теоријско упориште за анализу епистемичке модалности проналазимо у раду Јана Најтса, који се служи функционалном методологијом при откривању когнитивне инфраструктуре која претходи језичкој продукцији. Лексема ваљда посматра се као једна од вредности на епистемичкој скали која се може лоцирати између епистемичког значења могућности, садржаног у лексемама попут можда, моћи, могуће и сл., и значења сигурности/уверености, које сигнализирају речи попут сигурно, дефинитивно, несумњиво и сл. У том смислу, лексема ваљда у највећој мери одговара прилогу вероватно. Међутим, у раду се, поред сличности, разматрају и функционално-семантичке дистинкције које лексему ваљда разликују од синонима вероватно. Такође, чини се осврт на сврставање лексеме ваљда у граматикама српског језика у речце, односно, недоследно сврставање њених синонима у речце или неке друге врсте речи, које указује на постојање нејасних граница међу врстама речи.