Најплеменитији део Царства: слика Италије и Сицилије у византијској историографији XI века - Samčević, Vuk R. (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2024)
Циљ рада је да прикаже како су византијски историчари XI века гледали на Италију и Сицилију. То је посебан тренутак у византијској историји јер је Царство тада остало без ових територија. Предмет истраживања је анализа историографских дела Михаила Псела, Кекавмена, Михаила Аталијата, Јована Скилице и Скиличиног настављача како би се дошло до перцепције какву су ови историчари имали о наведеним (тада већ) бившим византијским територијама. Последњи покушај повратка Сицилије, као и коначан губитак свих византијских упоришта у Италији, десио се управо у овом бурном веку за историју Византијског царства. Иако су Византинци били заокупљенији унутрашњим питањима и селџучким освајањима у источним провинцијама, посматрајући наше наративне изворе можемо да уочимо како и питање Италије и Сицилије и норманских освајања постаје нешто о чему ће се тек писати у XII веку, након што ове територије буду коначно изгубљене. У XI веку историчари су још увек били суздржани јер је и даље било неизвесно да ли су ти губици били сталног или привременог карактера. Међутим, циљ је видети и како се писало о најранијој прошлости, с обзиром на чињеницу да је Италија место где је настао стари Рим. Пошто су Византинци били Римљани, управо је важно како су Римљани XI века гледали на римску Италију. Италија је управо и била важна као колевка Рима и често када се Италија у наративима и спомиње, имплицира се и на стару престоницу Римског царства. Иако се види да је Рим увек задржао посебно место код Византинаца, он је виђен, пре свега, као ствар прошлости. Ни Рим ни они делови Италије који су били у византијским рукама нису држали монопол над римским наслеђем у очима Цариграђана. Још од IV века и времена цара Константина Великог, Рим и Италија више нису били потребни да би неко био Римљанин, пошто је управо први хришћански цар преместио престоницу на Исток, где је уједно Цариград постао седиште римства. Ипак, посебан положај Италије никада није нестао и византијски историчари су умели често да га спомену или да Италију доведу у везу са старим Римом, односно да су Рим и Италија увек повезани. И сам назив Италија представљао је једну спону са Римом, док је вулгарнији облик за исту територију Лангобардија упућивао на оно неримско на Апенинском полуострву. Стога су Италијани били како Византинци тако и Лангобарди, а с обзиром на новонастале прилике у XI веку, постало је јасно да ће и тај термин постати заправо назив за нове господаре Италије – Нормане. Они су посматрани као узурпатори византијске Италије и то је оно о чему нам наши извори стидљиво говоре, док никако не спомињу норманско освајање Сицилије које је почело већ 1061. године. Разлог за то је што Сицилија у том тренутку није била византијска већ арабљанска територија, коју су Византинци нешто раније били заувек изгубили. Сицилија, иако богато и славно острво, није била од суштинске важности у свести Цариграда као Новог Рима. Чак ни Калабрија, византијска провинција на Апенинском полуострву попут многих других у Византији, није била у жижи интересовања наших историчара. Италија је једино због Рима могла имати већи значај, али је у овом периоду она постајала седиште нових узурпатора. Управо су због тога освајачи Италије и виђени као узурпатори, јер су Римљанима узимали ту важну територију. Византинци су губитак Сицилије и Италије гледали кроз дело византијског заповедника Георгија Манијакија, чија је војна експедиција, или само њено присуство (1038–1040, 1042), била последња нада да се сачува крајњи западни део Царства (како су то они перципирали). Након Манијакијевог пада, Сицилија је коначно изгубљена, а његов кратак боравак у Италији 1042. године коначно је наговестио норманско освајање Италије, које је оставило Византинце без „најплеменитијег дела Царства”. Аутори наших историја били су опрезни при описивању савремених догађаја, док је Византија постепено била истискивана са Апенинског полуострва. Византијска италијанска политика мењала се са сваком сменом на престолу док су наши извори још били писани, тако да наилазимо на различите судове о збивањима из друге половине века. С друге стране, временска удаљеност је била довољно велика између историчара XI века и Георгија Манијакија, што је оставило простора да напишу како су они перципирали да су управо Манијакијева и судбина италијанских територија биле уско повезане.