Пикасо и позориште: од Арлекина до Пегаза – модернистички ликовни и театарски обрт - Popović Bodroža, Ana M. (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2023)
У раду се интердисциплинарном методом истражује повезаност Пабла Пикаса са позоришном уметношћу из перспективе његовог сликарства, рада за позориште, као и утицаја позоришта не само на теме његових слика већ и на афирмацију авангардних, специфично кубистичких експеримената и поступака, односно пробој модернистичких идеја помоћу театра. Целокупна Пикасова уметност у овом раду посматрана је и у светлу неколико значајних уметничких авангарди, чији је оснивач или идеолог („отац” кубизма, творац првих колажа, редимејда, конструктивистичких скулптура, зачетник тзв. „примитивне уметности”, раног надреализма и др.). Међутим, његово, вероватно, најважније поље рада, „кубистичка револуција”, као да улази у нову димензију управо путем представљања – перформанса – на позоришној сцени и у круговима високе културе. Утицај који су сцена и рани концепт „тотал дизајна” имали на његову уметност и перцепцију простора/објекта у кубизму и даље, изузетан је, исто као и перформативни чин, презентација његових идеја кроз језик сцене. У овом случају, један медиј, по својој природи комуникативнији (театар), представља други, херметичнији (сликарство), што је многоструко утицало на афирмацију и прихваћеност уметности Пабла Пикаса. Полазећи од раних фасцинација ликовима Арлекина, Пјероа, циркуских јахачица, играчица, жонглера, присутних у његовом сликарству (Плава фаза, 1901–1904, Ружичаста фаза, 1905–1907, и даље), рад се фокусира на његовој сарадњи са Сергејем Ђагиљевoм и „Руским балетом” (Ballets Russes, 1917–1924), за који је радио сценски дизајн, кубистичке костиме и монументалне театарске завесе. Посебно значајан балет „Парада”, Ерика Сатија (1917), посматран је као гранично, „нулто” дело које антиципира обрт у балетској уметности и представља полазиште за стварање савременог балета уопште. У њему Пикасо, изгледом костима, који асоцира на тотеме, и сцене, која поседује кубистичку дивизију и перцепцију простора, враћа позоришту његов примордијални, шамански карактер. У раду се разматра повезаност балета „Парада” са идејама теоретичара позоришта и социолога Ричарда Шекнера, као и питање споре, одложене социјалне рецепције, (не)прихватања стваралаштва Пикаса и његових сабораца, о чему у области естетике и постестетике говори филозоф Жан Франсоа Лиотар (La condition postmoderne, 1979).