„Вечерас ће бити месечине“: слике светлости и таме као симболички елементи у збирци кратких прича "У наше време" Ернеста Хемингвеја - Surla, Milica B.; Gordić Petković, Vladislava S. (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2023)
Стваралаштво многих великих писаца често је прожето различитим призорима светлости и таме, које бивају представљане како као поларитети тако и као јединствена целина. Имплементирајући ове двојности у своје стваралаштво, аутори попут Ернеста Хемингвеја у оквиру спољашњих и унутрашњих светова својих јунака испитују могућност коегзистенције суштинских супротности какве су светлост и тама. Сходно томе, овај рад бавиће се анализом Хемингвејевог преиспитивања дихотомије светлости и таме у збирци кратких прича У наше време – анализом начина на који аутор у видовима њиховог представљања оставља отворену могућност за симболичко тумачење. Кад имамо у виду чињеницу да Хемингвеј у приповедању користи стратегију изостављања, отвара се простор за истраживање свега онога на шта би овакви симболички елементи могли указивати. Често се ради о апстрактним сегментима људског искуства, о емоцијама, доживљајима и ономе што Ковечеш (2002) назива циљним доменом. Полазећи управо од теорије концептуалне метафоре, сходно томе и од резултата истраживања спроведених на тему перцепције светлости и таме, као и Јунгове теорије супротности (coniunctio oppositorum), овај рад бави се и анализом начина на који се аутор поиграва стереотипним поимањем дихотомије светлости и таме. Према резултатима претходно спроведених истраживања, ова два ентитета посматрају се често као супротности које искључују једна другу, те постоји одређени несклад у њиховом коегзистирању. Код Хемингвеја су и рођење и смрт обојени тамом, што је у супротности са потенцијалним очекивањима читалаца, који би мотив рођења аутоматски довели у директну везу са светлошћу. Поред примера попут претходно поменутог, анализом се у раду утврђује да у кратким причама збирке У наше време постоји и стереотипно представљање призора светлости и таме, посебно када они симболизују страх и утеху. Када је реч о партнерским односима Хемингвејевих јунака, појављују се слике светлости и таме које су симболи њихове неподударности, контрастних карактеристика ликова, или дисфункционалности у њиховом односу, онако како је то и очекивано – у складу са јукстапозицијом светлост=добро, тама=лоше. Оно што јесте најбитније у свакоме од анализираних наратива јесте узети у обзир контекст у који су слике светлости и таме смештене, те разматрати њихову симболику у складу са тим. Напослетку, одлуком да својим препознатљивим стилом ослика приказе светлости и таме, и тиме преиспита њихов контраст, њихову сродност, али и нужност, Хемингвеј оставља простора за поновна читања ове збирке, показујући тиме да је ризница тумачења његовог стваралаштва неисцрпна.