Цариград у царској идеологији Стефана Душана - Pejušković, Vojislav D. (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2022)
Вишедеценијско ширење српске државе започето владавином краља Стефана Уроша II Милутина (1282–1321), доцније настављено војно-дипломатском вештином његовог унука краља и цара Стефана Душана (1331–1355), увело је Србију у оквире царства средњовековних Римљана. У таквом историјском вртлогу некадашњи „гост“ Цариграда и царског дома успео је да пољуља темеље идеолошке концепције балканских припадника „византијског комонвелта“, пре свега сопственим уздизањем на царску величину као и изразитим мешањем у унутар-империјалне међусобице двеју завађених ромејских породица, Кантакузина и Палеолога, који је за циљ неупитно имао трајно слабљење Царства на Босфору. Управо такав след догађаја довео је српског владара у позицију да активно планира напад на Константинопољ средином XIV века, уједно тиме конкретизујући аспекте сопствене идеолошке перцепције и значења Новог Рима у измењеним околностима новонасталог српског историјског блеска, чиме смо и маркирали наслов рада.