(untitled) (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2021)
Трагом формираних језикословних отисака о ромеохеленском завештању, „историчари пада“ – увек пажљиво и осмишљенo – пророковали су у властитим делима савремену прошлост кроз призму класичних предања (наративним сликама, поређењима, реминисценцијама, симболима), непрестано и ламентом вапећи за узроцима због чега је у руке Османлија пао Константинопољ (1453). Такве списатељске конструкције, у коначности, представљале су заправо снажено веровање и истицање постојања хришћанског комонвелта, у којем би насловном темом рада спознавали и маркирали античке мотиве као фрагменте ромејског колективног сећања у историописању XV века, чији књижевни токови започињу и сви воде ка Константинопољу, којим је и оличено постање и поступно нестајање средњовековног хришћанског света, али с непоколебљивом вером у његово политичко васкрсење.