Европска политика и историјски ревизионизам - Deletić, Zdravko (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2021)
Радикална промена политике и идеологије у посткомунистичким државама на југословенском простору изазвала је превредновање националних историја. Производња пожељне историје има политичку подршку актуелних власти у државама насталим разбијањем Југославије. Одлике превредновања прошлости и писања пожељне историје су: антикомунизам, антијугословенство и радикални национализам. При томе је евидентан ангажован однос према антифашизму као националном феномену. Умањује се или негира партизански антифашизам, партизански покрет и комунистичка идеологија криминализују се инсистирањем на стварним и измишљеним злочинима, реторзији и репресији према идеолошким противницима. Kомунизам се без остатка проглашава тоталитаризмом и национално штетном идеологијом. На другој страни, релативизује се идеологија и пракса субјеката колаборације и улажу напори да се релативизује одговорност, да се колаборација прикаже као национална потреба. Низом резолуција и препорука од 1996. до 2019. године Парламентарна скупштина Савета Европе обавезала је бивше социјалистичке државе да преиспитају своју прошлост, да „демонтирају“ комунизам и отклоне последице комунистичке владавине, да рехабилитују жртве кажњавања због идеолошких сукоба. Све је на нивоу теорије и антикомунистичке идеологије. Нису нормиране процедуре како преиспитивање комунистичке – социјалистичке прошлости треба обавити и предложени субјекти који могу компетентно да ураде ревизију историје и отклоне последице тоталитарне владавине. Историју преиспитује ко год хоће, рехабилитације без испитивања кривице обављају локални судови. Нема јасних изјава да је ревизионистичка пракса условљена европским резолуцијама и декларацијама, али карактер и садржај ревизионистичке публицистике је у складу са усвојеним захтевима.