Знаковни језици - некад и сад - Isaković, Ljubica S.; Kovačević, Tamara R.; Srzić, Maja S. (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2020)
Равноправан начин комуникације са усменим и писаним говором јесте знаковни језик. Усмени говор је уобичајени начин комуникације, а писани говор развојем информационих технологија заузима све више простора. Паралелно са њима може се одвијати и комуникација путем знаковног језика, који је природан, једноставан и лак начин комуникације глувим људима, али и свима онима који га користе. Однос према знаковном језику се кроз историју значајно мењао. Од прихватања и изоловане употребе до потпуног одбацивања, затим и до подстицања његовог усвајања и истицања значаја за когнитивни, емоционални, едукативни, социјални и општи развој глуве деце. Српски знаковни језик (СЗЈ) глувим особама у Србији служи као средство за свакодневну комуникацију, за исказивање жеља, воље, за учење, интелектуалне расправе, изражавање личног стила. Стандардизација српског знаковног језика завршена је 2015. године и данас имамо могућност регионалних варијација појединих гестова и начина изражавања. У различитим деловима света користе се различити знаковни језици који нису међусобно разумљиви. Одликују се сопственом граматиком (семантиком, морфологијом и синтаксом) различитом од граматике говорних језика. Препознавање и признавање знаковних језика у свету довело је до промена у сфери васпитања и образовања глуве деце. У двојезичним школама деца уче оба језика, и знаковни и говорни, а наставници истовремено владају и једним и другим обликом изражавања. У раду се истиче значај знаковног језика за образовање глуве деце.