Tуговање након раскида – разлика између иницијатора и неиницијатора у зависности од стратегија превладавања и афективне везаности - Ranđelović, Kristina Ž.; Goljović, Nikola R. (Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Prištini, 2020)
Партнерски однос може бити један од значајнијих односа у животу једне особе, док раскид романтичне везе може бити болан и стресан догађај са бројним последицама како по психичко тако и по физичко стање особе. Већина раскида није узајамна, односно разликују се онај који „оставља” и онај који је „остављен”, стога се и реакције на раскид романтичне везе могу се разликовати у зависности од тога ко је иницирао раскид. Циљ ово рада је испитати да ли постоји разилка између иницијатора и неицијатора раскида партнерске везе у нивоу доживљених емоционалних тешкоћа након раскида. Како су претходна истраживања неусаглашена када су резултати у питању, циљ овог рада је испитати под којим условима долази до такве промене у резултатима, тј. да ли је овај однос модериран неким другим варијаблама, због чега су резултати неконзистентни. У фокусу овог рада јесу унутрашњи радни модели теорије афективне везаности и стратегије превладавања стреса. Узорак коришћен у истраживању је пригодан и сачињава га 387 испитаника. Распон година старости је између 18 и 40 (AS=23.90; SD=4.22). Користили смо Close Relationship Experience Questionnaire (Brenan, Clark, & Shaver, 1995), Brief COPE (Carver, 1997) и Breakup Distress Scale (Field et al., 2010). Резултат т-теста је постврдио да иницијатори доживљавају мање проблема са превладавањем раскида од неиницијатора раскида везе (t(365)=4.62; p<.01). У оквиру конструисаног предикционог модела укупно четири предиктора показали су независан допринос објашњењу отежаног туговања након раскида: статус иницијатора раскида везе, суочавање усмерено на решавање проблема, суочавање избегавањем и анксиозност. Касније је тестирањем доприноса предиктора и варијабле статус иницијатора добијена као статистички значајна интеракција са анксиозношћу. Испитаници који имају ниску анксиозност не доживљавају висок ниво дистреса након раскида и међусобно се не разликују у томе у зависности од тога да ли су иницијатори раскида везе били они или њихов партнер. Испитаници који имају високу анксиознсост се значајно разликују од испитаника ниских на анскиозности, јер проживљавају упадљиво виши ниво емоционалног дистреса након раскида, али има разлике и у том нивоу у зависности од тога ко је иницијатор раскида. Уколико је партнер иницирао раскид ниво доживљеног дистреса биће значајно виши. Чини се да раскид као сресор може бити окидач интензивне емоционалне реакције код особа са негативним радним моделом себе, с обзиром на то да су такве особе осетљиве на одбацивање од стране других. Овај вид искуства активира систем афективне везаности, што појачава интензитет емоционалног реаговања. Овим истраживањем добили смо да нам боље разумевање разлике у дистресу у зависности од афективне везаности пружају радни модел себе и радни модел других, тј контекст индивидуалних разлика теорије афективне везаности. Очигледно да су варијабле из домена индивидуалних разлика значајне за боље разумевање ове везе, па би, стога, укључивање и других варијабли из оквира личноси и слике о себи могле да донесу значајне увиде.