Ćelijska izolacija zatvorenika kao vid ekstremne marginalizacije - Ignjatović, Đorđe M. (Sociološki pregled, 2020)
Lišavanje slobode lica, izvršilaca dela koja zajednica smatra neprihvatljivim pre no što im se izrekne sankcija ili kao vid kažnjavanja je pojava koja seže u najranije razdoblje ljudske civilizacije. Tek na prelazu iz srednjeg u novi vek to postaje pravom regulisani način reagovanja na kriminalitet. S uvođenjem kazne lišenja slobode u registar krivičnih sankcija, nastaju i prve ustanove u kojima se zatvaranje sprovodi. Zanimljivo je da je prvi osmišljeni modalitet izvršenja kazne zatvora podrazumevao strogu ćelijsku izolaciju i da je on ubrzo napušten zbog ozbiljnih nedostataka koje je pokazao. Međutim, poslednjih decenija XX veka s otvaranjem supermaks kaznionica (supermax units) taj model se ponovo javlja, prvo u SAD, a zatim i mnogim drugim državama. I pored toga što su brojna istraživanja pokazala koliko je takav način kažnjavanja štetan po lica koja su dugotrajno izolovana, model opstaje i čak pokazuje tendenciju širenja. Ni pravni sistem Srbije nije ostao pošteđen nove mode marginalizacije lica lišenih slobode koja se primenjuje na učinioce najtežih krivičnih dela, a pre svega onih koja spadaju u kategoriju organizovanog kriminaliteta. Poslednje izmene krivičnog zakonodavstva stvaraju mogućnost da dođe do još većeg približavanja tog modela onom koji postoji u SAD, kao i do širenja kruga lica prema kojima će se on primenjivati.