Odbor za prosvetu i kulturu Eparhije branicevske
Prijavom priloga za objavljivanje, putem ovog sistema elektronskog uređivanja, autor sva prava ustupa uredništvu časopisa „Sabornost – Teološki godišnjak“.
Aura vitalis и техничка репродукција иконе
Текст представља покушај да се обухвати један шири богословски аспекат иконе, који се креће од умјетника ка посматрачу, од историјске до есхатолошке стварности, рађајући на тај начин славословље и близину сусрета са Богом. Превасходно се прати основно назначење иконе, како би се указало на њену auru vitalis (животну снагу), а самим тим и на једну посве нову стварност у којој се она тренутно нашла. Губећи контакт са иконописцем, кроз силе техничке репродукције, губи се и однос са посматрачем и црквеном заједницом у цјелини на начин да се њена улога у литургијско‑аскетском животу цркве доводи у питање. Као таква, икона постаје „хришћански украс“ губећи ону животворну снагу да преображава људски дух на његовом путу ка Христу.
Златна — рајска врата у хришћанским храмовима
У раду се доказује да је хришћански храм и персонификација Раја и да је, сходно томе, био опремљен позлаћеним вратима — Златним вратима. Открива се, на основу сачуваног ктиторског модела, да је и црква Св. Тројице деспота Стефана у Ресави имала Златна врата. Такође, златна врата су имале и многе друге велике српске задужбине.
Богослужбене књиге Карловачке митрополије у XIX столећу
У раду је изложен кратак преглед богослужбених књига које су употре­бљаване у Карловачкој митрополији у XIX столећу. Познато је да су прве богослужбене књиге стизале из Русије и Украјине, које су код нас превођене или прештампаване. Утврдили смо значајне изворе за истраживање литургијских књига, хронолошки приказујући део штампаних издања на простору Карловачке митрополије и шире. Као посебан сегмент, обрађена је проблематика њиховог прештампавања, а разлози су били како религиозне тако и политичке природе.
Документ из Кјетија (2016): Саборност и примат током првог миленијума
Тема рада је представљање шестог заједничког темељног документа који је усвојила Мешовита међународна комисија за богословски дијалог Римске Католичке и Православне Цркве у Кјетију (Италија), 21. септембра 2016. године. Документ говори о односу саборности и примата у Цркви, на основу заједничких предањских сведочанстава из првог миленијума. Документ из Кјетија упућује обе стране на процењивање могућности како да међусобни однос поменутих еклисиолошких реалности могу бити вршени сада али и убудуће. У прилогу аутор доноси превод новоусвојеног документа на српски језик.
Парадокси рационалистичке етике наспрам привидних парадокса ирационалистичко‑религијске етике у Кјеркегоровој филозофији
Аутор у раду разматра Кјеркегорову етику, изведену из ирационалних аспекта вере, доказујући да ирационалистичко‑религијско усмерење може пружити легитимност етици као науци, уз истовремено обарање парадокса који се приписују таквој етици. У том настојању указује се на Кјеркегорово тумачење слабости рационалистичких етика, које аутор разјашњава као кључне парадоксе и проблеме етике као такве, а који се нарочито јављају у негацији индивидуалног бивствовања и немогућности да изврше истински морални препород у човеку. Недостаци рационалистичке етике су нарочито видљиви у савременом свету бездуховности, али и у њеном објективном, разумском приступу која стварајући морални формализам не уме да пружи потпору појединцу у кључним егзистенцијалним ситуацијама, што Кјеркегор доказује на примеру Аврама и Јова. Истинска етика треба да буде заузета бригом око појединца (а не општим човеком), а њен темељ треба да буде неегоистички принцип духовне љубави, који се заснива најпре на односу љубави човека према Богу, настављајући је према сваком човеку без изузетка. Кјеркегорова етика љубави представља један корак у превладавању досадашњег етичког формализма и рационализма, али и нихилизма као облика отуђења човека од Бога, од другог човека и самога себе.
Свети Рафаило Банатски у контексту историјских извора и етнолошке грађе
Овај истраживачки рад пре свега има за циљ да расветли историјске околности живота и смрти Преподобног Рафаила. У посебном сегменту рада акценат ће бити стављен на постојање манастира са посветом Ваведења Богородице концем XVII века у Бечкереку, у коме је краткотрајно боравио и умро јеромонах Рафаило. Почетком XVIII долази до развоја култа посвећеног овом хиландарском монаху, а ово истраживање ће испратити све сегменте његове манифестације, до званичног саборског канонизовања 1965. године.
Небески символи Старог Завета у божанском домостроју спасења
Видљивим и невидљивим димензијама постојања небески свет пројављује недокучивост, али и чудесност тварног начина постојања, што човеку отвара другачију перцепцију многодимензионалности божанског чина стварања од оне површне, искључиво чулне, којом се човек радије користи. Иако запажана кретања у небеским димензијама символичног начина постојања сведоче о неким устаљеним покретима небеских светила, она истовремено пројављују и свој догађајни смисао. Старозаветна пројекција кретања небеских тела отвара управо такав, догађајни смисао небеског начина постојања који нема судбински, него слободарски карактер проистекао из видљивих пројава воље Бога Творца, Сведржитеља и Спаситеља света.
Почетне етапе развоја богословске мисли Жан-Мари Р. Тијара
Досадашњи аналитичари дела римокатоличког теолога Жан‑Мари Роже Тијара (1927–2000) на различите начине су класификовали еволуцију његовог теолошког опуса. Готово сви они сматрају да је Други ватикански концил прекретница у његовом стваралаштву, па најчешће започињу анализу Тијаровог дела сагледавајући његов рад током концилских година. Други период његовог богословља отвара се екуменском активношћу, која буквално диктира анализу нових области и сфера јединствене речи о Богу. Наша анализа различитих етапа развоја Тијарове богословске мисли требало би, ипак, да потврди став, према коме, без обзира на широк дијапазон богословских тематика, опус овог оца има јединствену централну идеју‑водиљу и да се она сагледава у концепту киноније.
Символични аспекти гносеологије космолошких догађаја
Богоустановљена структура постојања, у својим појединачним аспектима сведочи о дејству божанске промисли не само на саборној, већ и на појединачној равни. Творевина неретко показује дејства божанске промисли и на драматичне начине. Проблем разумевања драматичних догађаја у творевини остаје отворен. Истраживачи таквих историјских догађаја наводе мноштво показатеља који потребују дефинисање главног узрока таквих дешавања. Библијски текстови сведоче о драматичним покретима творевине у њеном историјском трајању, али и о коначном исходишту историјских догађаја. Господ у таквим, драматичним околностима не прекида дејства Своје Промисли већ, најављујући догађаје кроз које послепадни свет мора проћи, води изабранике у обећано Васкрсење мртвих и живот Будућег Века.
У савременим условима живота оно што се појављује као најважнији богословски проблем јесте вредност људске личности и њен фундаментални егзистенцијални значај. Базична питања која аутор поставља, јесу: да ли за нас људска личност има темељни животни значај, или је сматрамо средством, па је третирамо тако да је можемо жртвовати ради неке више вредности? Како хришћанска вера и теологија схватају људску личност? Одговор произлази из тријадолошког учења Цркве, које је једини чврсти темељ здраве антропологије и персонологије и које може послужити као темељ једног егзистенцијалног екуменизма, који би хришћанско јединство учинио битним за кључне потребе људског друштва.
Примат у Цркви. Еклисиолошке претпоставке и црквена пракса у првом миленијуму (православни приступ)
За правилно разумевање примата у Цркви и црквене праксе у односу на период пре Великог раскола 1054. године, неопходно је размотрити два проблема: разумевање Цркве и апостолског наслеђа — предања, током првог миленијума историје Цркве. Примат и синодалност уско су повезани и тичу се очувања евхаристијског јединства. Апостолско предање, пак, у свим својим аспектима (епископске хиротоније, поучавање, мисија) увек је до идентификације повезано са Евхаристијом.
Осврт на нека уводна питања проблематике богословског симпосиона Онтологија и етика из 2003. године
Дванаест година после симпосиона на коме је отворено питање односа онтологије и етике у Цркви, јавља се потреба да се настави развијање постављене проблематике. Чињеница да смо у претходном периоду били сведоци масовних критика од стране званичне теолошке јавности и због саме идеје да се покрене ово питање, не иде у прилог наставку започете расправе. Уместо наставка озбиљног богословског дијалога, покренутог на симпосиону Онтологија и етика (Пожаревац, 2003), сусрели смо се са општим „анатемисањем“ и саме помисли да се отвори ова, очигледно за велики број теолога забрањена тема. Овим текстом желимо дати свој, прилично скромни допринос наставку започетог дијалога. Не само да је етички концепт Цркве у кризи услед сусрета са новим изазовима у историји Цркве, већ је то и један суштински погрешан модел, који не изражава Цркву на прави начин и који прети да промени њен предањски начин постојања. Црква је догађај Заједнице, тј. постојање у Заједници, живот у Заједници. Као таква, она је тајанствени „модел“ кроз који Бог спасава свет, тј. кроз који долази до преображаја фактичке али неодрживе онтологије створеног света у онтологију Бога, који је Заједница, тј. Тројица. У разматрању ове проблематике, у великој мери од помоћи могу бити новија струјања у човековој мисли, у оквиру којих се посебно издвајају имена Хајдегера, Левинаса и Бубера. Због тога смо велики део овог текста посветили анализи неких момената код Левинаса који се може сматрати пророком етике новог доба. Ипак, Црква је онтолошка реалност.
Антибогумилска борба православних владара током XII и у другој деценији XIII вјека
Богумилство је хришћанска јерес која свој огроман успон доживљава крајем XI и у првој половини XII вјека на југоисточном дјелу европског континента и у Малој Азији. Колико је Богумилство у једном одређеном временском оквиру представљало пријетњу државном поретку свједочи и ангажовање православних владара у циљу рјешавања богумилске кризе. Борба владара се огледава у сазивању државних сабора тј. синглитоса, на којим се јерес драстично кажњавала.
Личност и/или природа: Осврт на Ларшеову критику митрополита Јована Зизијуласа
Ларше личност изједначава са индивидуом и ту леже корени његовог неразумевања Зизијуласа. Он не успева да схвати личност као име за однос, остајући тако у границама класичне схоластичке мисли. С друге стране, он природу схвата као неку врсту реално засебног и независног ентитета у коме личности партиципирају. Пошто Св. оци, на које Ларше стално апелује, на многим местима изричу тврдње које су у директној супротности са Ларшеовим мишљењем, он је принуђен да их тумачи натегнуто и ван контекста, износећи противречне тврдње, како смо на више места показали.
Од демократских промена у Србији 2000. године евроинтеграције су најважнија и најосетљивија политичка тема. Заговорници упрошћују тему до баналности, ставом да ће од момента уласка Србије у Европску унију, она преузети бригу о нашем издржавању, а противници никада до краја јасно дефинисаним аргументима о губљењу националног идентитета. Оваква ситуација великих различитости у разумевању наше теме оправдава став да се ради о вишеслојној проблематици, па јој тако треба и приступити.
Историја и Есхатон - Есхатологија и постојање
Ово истраживање има за циљ да одговори на питања: Који је циљ света и последњи догађај у његовој историји? Да ли је последњи догађај историје, тј. Есхатон, додатак историји као један од многих историјских догађаја или он директно утиче на постојање или непостојање историје? Ако су Рај и Пакао психолошка стања душе, односно људи и анђела у Есхатону, како се стање бола и патње грешника може објаснити из перспективе вечног живота? Зар се то стање у Паклу не мери из перспективе садашњег живота и искуства људи у коме још увек доминирају смрт и зло? Какву онда улогу у спасењу творевине игра Христос и његово дело?
Помирење — социјално‑политичке димензије
Питање које постављамо је следеће: како остварити и очувати мир међу људима? Посебно нас, припаднике Цркве, интересује која је улога Цркве у остварењу и очувању мира? Да бисмо могли позитивно да одговоримо на ова питања, потребно је најпре пронаћи узрок непријатељствима и немирима међу људима.
Teрмин τελετή у грчким изворима обредног садржаја
Дохришћански грчки свет у свом историјско‑религијском миљеу бележи две категорије обреда — јавне и тајне култове који су се вршили у част божанстава. Радни предложак овог рада чини тајни култ, мистеријски обред описан термином τελετή. На осамнаест одељака‑потврда античких писаца и петнаест хришћанских спроведена је филолошка, историјско‑семантичка анализа употребе ове речи. У антици она означава обред уопште, обредну службу као и службу мањег вида, аналоге молебана и јелеосвећења, свечани чин освећења простора, с нагласком на свештеним радњама сопственог темпа и ритма. Остала значења су јој верски празник, свечаности, свештени чин, officium. Рад ће показати да су се ова значења готово сва пренела и у хришћанску писану реч, где по преимућству термин очитује свете тајне крштења, миропомазања, причешћа, као и освештања масла.
Др Мирослав Манојловић, Кнез Милош и Пожаревац, Пожаревац, 2015. - Приказ
У служби уједињења хришћана – екуменско прегалаштво оца Георгија Флоровског и његов допринос оснивању Светког савета цркава
Богословски „портпарол“ Православне цркве на заседању ССЦ у Амстердаму (1948) био је о. Георгије Флоровски, који је већ тада важио за најзначајнијег православног представника екуменског дијалога. У овом истраживању ћемо у првом реду издвојити неколико важних момената у процесу образовања ССЦ, да бисмо се потом осврнули на екуменску активност оца Георгија и на тај начин расветлили, колико нам је то овде могуће, његов значај и утицај, с једне стране, а са друге актуелност његове мисли и дела за нас данас.
Примат Васељенског патријарха у Отоманској империји
Падом Византије 29. маја 1453. године, појавиће се нов модел односа између Цркве и државе у старој Римској империји на Истоку. Ово ће имати за последицу да систем пентархије, развијен у првом миленијуму, добије сасвим други облик на хришћанском Истоку, пошто овај буде потчињен отоманском јарму. Нови модел односа Цркве и нове Империје врло брзо ће се одразити на односе међу источним патријарсима, али и на место и улогу примата васељенског патријарха.
Текст се у првом плану бави историјатом преписа Душановог закона, којих има преко двадесет, што је код Срба реткост. Основни проблем је у томе што од тих двадесет преписа ни два нису иста, нити иједан од њих садржи потпуни текст Законика. Популарна издања која се појављују под тим насловом су у ствари компилације створене на основу садржаја свих познатих рукописа. И кад су се правили зборници, није се много марило у каквом „друштву“ ће се наводно поштован текст наћи.
Смисао, као и значење појмова узношење (анафора — ἀναφορά) и приноше­ње (просфора — προσφορά), али и других литургијских термина (предложење — πρόθεσις, проскомидија προσκομιδή, па и евхаристија — εὐχαριστία), заступљених у евхаристијским литургијама источне литургијске породице, и даље је вредно истраживања. Циљ овога рада је покушај сагледавања различитих аспеката истог догађаја који се дешава у Анафори, без обзира на њену структуру. Иако видно неистакнут моменат који би указивао на Вазнесење (асцендентна епиклеза), у Византијским Литургијама се истицањем десцендентне епиклезе не оставља простор за рашчлањавање догађаја из икономије спасења, јер је сада Христос исти и Васкрсли, и који се вазнео на Небо, и којим се верни причешћују. Јасним истицањем да се претварање светих Дарова врши силом и дејством Светога Духа истовремено се означава и Васкрсење и Вазнесење и Педесетница.
У последње време се и од православних теолога оспорава свака повезаност Тајне Цркве са Тајном Свете Тројице. Велики оци Цркве, као што су Свети Игњатије, Свети Максим, али и целокупно божанствено богослужење наше Цркве, иконички повезују Цркву са Богом. Свети Максим, следујући Светом Дионисију Ареопагиту, посебно наглашава да суштина Божја ни на који начин не може да се иконизује у творевини. Тумачећи ово, Свети Максим налази иконичност те Тајне у триптиху: γέννεσις–κίνησις–στάσις, који карактерише творевину. У личности Христовој, сапостоји цела Света Тројица. Према Светом Максиму, присуство Бога у творевини се не може изразити у оквирима analogia entis, као ни разумским покретом онога који означава ка ономе што се означава, већ само оним што Свети Максим назива σύμβολον, или τύπον. Црква сматра да је Света Тројица свагда присутна у творевини, захваљујући присуству ипостаси Сина у твари. Присуство тројичног Бога у Цркви, кроз символе и иконе, последица је космолошких димензија христологије. Еклисиологију не можемо схватити без тријадологије.
Примат у Цркви — званични став Руске Православне Цркве и наставак православно-католичког дијалога
Проучивши Равенски документ, Руска Православна Црква (РПЦ) се није сложила с њим у оном делу у коме се разматра саборност и примат на нивоу Васељенске Цркве. Чланови Свештеног Синода РПЦ су, на свом заседању 25–26. децембра 2013. у Москви, усвојили званични документ о васељенском примату у Цркви, који се дефинише као првенство части. Документ је јако битан, јер је одређен као базичан и обавезан за све представнике РПЦ у даљим фазама разговора са римокатолицима у оквиру званичне Мешовите међународне комисије за богословски дијалог Православне и Римокатоличке Цркве. Аутор представља донети документ, критички га процењује и указује на његове последице по наставак дијалога двеју Цркава.
Најистакнутија дужност која се тиче Петрове службе била би укрепљење браће и сестара у вери. Петар чува еванђелско предање и верно га тумачи. Сама чињеница да овај апостол бива веома запажен у Еванђељу по Матеју говори у прилог томе да ово еванђеље води порекло од самог Исуса. С тим у вези, на овом месту би требало поменути и Беседу на гори, а која се, такође, налази у истом еванђељу.Нови завет не само да саветује него исто тако и налаже саборни начин вршења Петрове службе, чак и поред тога што Петар остаје глава. Требало би да буде узета у обзир чињеница да је Петрово руковођење Католичанском Црквом посведочено у Еванђељу по Јовану, и то у еванђељу које наглашава јачање и умножавање Духа Светога у сваком хришћанину.
Мисионарски рад епископа Иринеја Ћирића и Серафима Јовановића у Прикарпатској Русији (1927-1930) према документима из Закарпатја
У чланку се говори о једном етапном периоду историје православне цркве у Прикарпатској Русији. У првој половини ХХ века већина тамошњих православних парохија улазило је у састав Српске православне цркве. После епископа Доситеја Васића пастирски рад у земљама Русина спроводили су епископ Иринеј Ћирић и Серафим Јовановић (Иоанович). Главна питања која су ови епископи решавали, спадају у сферу јурисдикцијских противречности са прашким епископом Саватијем Врабецом, материјално обезбеђење свештенства, побољшање моралног и материјалног стања, васпитавање млађег покољења, законско регулисање питање гробаља, устројство извршних тела Карпаторуске православне епархије. Документи из Закарпатских архива показују да су српски епископи предузимали све неопходне кораке ради учвршћења нове епархијске јединице, иако им није полазило за руком да реализују све замишљене планове. Key words: свештенство, епископ, Прикарпатска Русија, Чехословачка република.
Св. Августин Ипонски и његови богословски ставови у вези са развојем римокатоличке мариологије
Ово истраживање подвлачи најважније аспекте учења Светог Августина о Мајци Божјој. У том постављеном контексту, анализиране су и учења овог светог оца о прародитељском греху, благодати и слободној вољи, као и његова тријадологија и христологија. Овакви погледи, према ставу аутора, одговарају православном учењу о Богородици и не слажу се са каснијом средњовековном католичком мариологијом.
Криза саборности — бирократско схватање еклисиологије и проблем заједнице и саборности Цркве данас
Један самокритички осврт на еклисиолошко стање савременог православља, не може да се не бави често приметним недостатком еклисиолошке самосвести, новијим феноменом аутокефалије етничких (националних) Цркава, аутаркијом (самодовољношћу) одређених локалних Цркава, интровертношћу и изолационизмом, фрагментираношћу, а повремено и антагонизмом између православних јурисдикција.
Могућности хришћанског теолошког мишљења у постмодерности
У овом есеју аутор покушава да одговори на питање постављено у наслову — да ли је данас уопште могуће теолошки промишљати одређене проблеме са хришћанских позиција због врло јаких и често неприметних наноса менталитета постмодернистичке религиозности. После почетног наглашавања тешке позиције хришћанског теолога, даје се увид у европске секуларизацијске и десекуларизаци­јске процесе и „повратак светога“ у јавну сферу. Тај се увид остварује резултатима истраживања религиозности, како у Европи, тако још детаљније кроз резултате најновијих истраживања религиозности у Србији. Аутор сматра да постоје одређени разлози за оптимизам, уколико се пореди садашња ситуација са ситуацијом од пре неколико деценија, али да, генерално, морамо бити врло опрезни у сопственом оптимизму. Постмодернистичка религиозност не значи повратак на традиционалне форме религиозности, па чак не значи ни повратак традиционалним европским црквама. Као карактеристике те религиозности, аутор наглашава неинституционалност и нарцисоидност, уз постављање питања какав нам се бог вратио. У закључним размишљањима се наглашава да савремена ситуација намеће питање о Богу као основно теолошко питање, али и да теологија не треба да буде само говор о Богу, већ Божији говор релевантан за конкретну људску егзистенцију.