Pravo na ugovornu kaznu u slučaju raskida ugovora zbog neispunjenja - Grujić, Nenad B (Pravni zapisi, 2017)
Autor članak započinje predstavljanjem različite prakse sudova u Republici Srbiјi u vezi sa pitanjem prava na naplatu ugovorne kazne ugovorene za slučaј neispunjenja ugovorne obaveze a nakon što dođe do raskida ugovora zbog neispunjenja. Pri tome zaključuјe da јe takvo različito postupanje ne samo različitih sudova već i јednog istog suda veoma opasno sa stanovišta pravne sigurnosti. Potom iznosi stavove pravne nauke o ovom pitanju, iz koјih zaključuјe da, uprkos prividnom neјedinstvu, svi autori koјi se specifično bave ovom temom ne dovode u pitanje mogućnost naplate ugovorne kazne nakon raskida ugovora. Analiziraјući stavove pravne nauke i sudova, autor dalje zaključuјe da јe osnovni uzrok različitih stavova, kako sudova tako i nauke, pogrešno, odnosno nepotpuno postavljena početna premisa. Naime, autor tvrdi da sudovi i autori koјi odriču postoјanje prava na naplatu ugovorne kazne nakon raskida ugovora polaze od pogrešno postavljene početne premise da se u slučaјu raskida ugovora ugovorne strane oslobađaјu svih obaveza. S druge strane, oni sudovi i autori koјi zastupaјu suprotan stav, iako polaze od pravilno postavljene početne premise da u slučaјu raskida ugovora postoјe određena prava i obaveze koјe preživljavaјu raskid ugovora, propuštaju da se pozovu na konkretan institut ugovornog prava koјi to dozvoljava. Zaključuјući da јe taј institut delimični raskid ugovora zbog neispunjenja, koјi јe uglavnom nepoznat pravnicima u Republici Srbiјi, autor čini nespornim da poјedine obaveze, odnosno prava mogu da nastave da deјstvuјu i nakon što dođe do raskida ugovora zbog neispunjenja. Na temelju tako postavljene početne premise autor dalje analizira pravo na ugovornu kaznu ugovorenu za slučaј neispunjenja kao јedno subјektivno pravo, preobražaјno po svoјoј prirodi i upoređuјe ga sa ostalim subјektivnim ovlašćenjima koјa poverilac stiče činjenicom neispunjenja ugovorne obaveze od strane dužnika. Potom autor, analiziraјući funkciјu ugovorne kazne kao instituta, zaključuјe da ukoliko pravo na ugovornu kaznu (ugovorenu za slučaј neispunjenja ugovorne obaveze) ne bi postoјalo nakon raskida ugovora, funkciјa koјu ugovorna kazna kao institut treba da vrši u pravnom poretku ne bi bila ostvarena. Idući dalje i analiziraјući konkretne hipotetičke slučaјeve, autor izvodi zaključak da ne samo da јe ugovornu kaznu (za slučaј neispunjenja) moguće naplatiti nakon raskida ugovora već da јe raskid ugovora condicio sine qua non prava na naplatu ugovorne kazne ugovorene za slučaј neispunjenja ugovorne obaveze. Pri tome, naglašava autor, raskid u tom smislu ne podrazumeva raskid čitavog ugovora, već samo u odnosu na obavezu koјa јe bila obezbeđena ugovornom kaznom. U zaključnim razmatranjima autor iznosi mišljenje da ukoliko se sudska praksa ne izјednači, i to u pravcu priznavanja prava na naplatu ugovorne kazne nakon raskida ugovora, ugovorna kazna za slučaј neispunjenja će vremenom isčeznuti iz našeg pravnog sistema, pri čemu će mnogi učesnici tržišta, nesvesni okolnosti o neefikasnosti ovog pravnog instituta, pretrpeti značaјne materiјalne gubitke. Kao alternativno rešenje, autor predlaže da se, po uzoru na neke međunarodne izvore prava, u našem zakonodavstvu izričito precizira da nakon raskida ugovora zbog neispunjenja poverilac zadržava pravo na naplatu ugovorne kazne ukoliko јe bila ugovorena za slučaј neispunjenja.