ИЗМЕЂУ МУЛТИКУЛТУРАЛНОГ И ИНТЕРКУЛТУРАЛНОГ КОНЦЕПТА: ОБРАЗОВАЊЕ ЗА ПРИПАДНИКЕ НАЦИОНАЛНИХ МАЊИНА У СРБИЈИ: Образовање за припаднике националних мањина у Србији - Nenadić, Danijela (Politička revija, 2025)
Образовање за припаднике националних мањина једно је од централних политиколошких питања, а посебна пажња посвећује се испитивању  односа између образовања и концепата мултикултурализма и интеркултурализма. У друштвима која су етнички разнолика, заштита права и слобода националних мањина директан је показатељ степена  демократичности  државе  и интеграције свих грађана. Управо је због тога област образовања од изузетне важности за постизање политичке стабилности у разноликим друштвима. Упркос чињеници да не постоји универзални модел примењив на сва друштва, успостављени су стандарди и механизми као смернице за очување и унапређење језичких и културних права мањина. Република Србија изградила је јединствен  систем  заштите  права  и слобода националних мањина кроз домаће законодавство, ратификовањем релевантних међународних докумената и осмишљавањем институционалних механизама. Упркос томе, бројни изазови у практичној  примени  указују  на неопходност сталних промишљања јавних политика како би био достигнут прокламовани идеал интеркултуралности у образовању. Савремени теоретичари попут Кимлике, Тејлора и Бенета подвлаче да је образовање поље  у  којем се најбоље чува колективни идентитет, језик и култура. Образовање је и сфера у којој је неопходно подстицати дијалог између заједница и, последично, постизање друштвене кохезије. Стога су напори у теоријским расправама и практичним решењима усмерени ка проналажењу равнотеже између очувања посебности мањинских заједница иинтеграцијеуширедруштво, причемуседруштва, у зависности од вредности и политичких прилика, крећу   између   концепата    мултикултурализма и интеркултурализма. У свом јединственом моделу, Србија предвиђа три различита модела образовања за припаднике националних  мањина –   целокупну   наставу   на   матерњем   језику уз изучавање српског као нематерњег језика, наставу на српском језику уз изучавање матерњег језика са елементима националне културе (и садржајем са елементима националне културе у другим, за мањину значајним предметима) и двојезичну наставу. У пракси доминира први модел, уз бројне изазове попут недостатка стручног  кадра, уџбеника, недостатка финансија и компликованих процедура. Рад подвлачи да је, у примеру Србије, неопходно да образовне политике буду усмерене на изградњу интеркултуралности, уважавање разноликости, развијање солидарности и превазилажење етноцентризма. Рад се првенствено базира на теоријском методу и дескриптивној анализи релевантне научне литературе, законских и подзаконских аката, као и истраживањима из области јавних образовних и мањинских политика.
Keywords: образовне политике; образовање националних мањина; мултикултуралност; интеркултуралност; друштвена кохезија