Nova krivična dela kojima se štiti životna sredina i njihove kvalifikatorne okolnosti (čl. 3, 8. i 9. direktive eu 2024/1203) - Đokić, Ivan (Glasnik Advokatske komore Vojvodine, 2026)
Недовољно прецизан нормативни оквир успостављен Директивом о еколошком криминалитету из 2008. године (2008/99/EЗ), као и незадовољавајући и крајње скромни ефекти њене примене, условили су предлог да се регулатива у оквиру Европске уније у области заштите животне средине унапреди, што је за резултат имало усвајање нове Директиве у области кривичноправне заштите животне средине 2024/1203 средином априла 2024. године. Поред знатног повећања броја кривичних дела, прецизирања њихових квалификованих облика, детаљног навођења отежавајућих и олакшавајућих околности, као и ближих одредаба о кривичним санкцијама, Директива доноси и читав низ нових решења с циљем успешније прекограничне сарадње, али и координације и сарадње међу надлежним телима унутар државе чланице. Ипак, револуционарну промену представља начин на који је Директивом дефинисан однос између кривичног и управног права. Познато је да су кривичноправне одредбе у домену заштите животне средине махом бланкетног карактера, с обзиром на то да одређена делатност задобија криминални карактер тек уколико се њоме крши одговарајуће правило о заштити и унапређењу животне средине; у том смислу, кривично право је у тој области традиционално везано за административно право, које разним актима одређује граничне вредности дозвољеног утицаја на одговарајући еко-медијум, те бројним појединачним дозволама и одобрењима искључује противправност конкретног деловања на животну средину. Једнако се и за сва кривична дела предвиђена новом Директивом поставља захтев да поступање у конкретном случају представља противправан, незаконит, чин, с тим што се новом дефиницијом поступање сматра противправним не само када оно представља кршење одређеног права Уније, већ чак и онда када се оно спроводи на основу одлуке надлежног органа државе чланице, уколико је то одобрење добијено преваром, корупцијом, изнудом, принудом или ако се таквим одобрењем очигледно крше релевантни материјалноправни захтеви. Иако је таква правна новина замишљена као средство за постизање ефикасније кривичноправне заштите у сфери животне средине, отворено је питање на који начин ће државе чланице у своје национално законодавство унети поменути концепт, који без обзира на евентуалну криминалнополитичку снагу, представља озбиљну опасност по начело законитости, које захтева да услови за кривичну одговорност буду прецизно и јасно одређени. Поврх тога, чини се да „гвоздени закон“ сходно коме кривично право не сме да санкционише оно што неко друго правно подручје изричито дозвољава, изгледа да више нема никакву вредност.