Часопис Баштина је научни гласник Института који се објављује од 1991. године и рангиран је као часопис од националног значаја М 51 (на основу категоризације Министарства за 2017. стр. 50). Уређује се у складу са Актом о уређивању научних часописа, а конципиран је као мултидисциплинарни научни часопис да би могао да апсорбује радове из хетерогених научних области, како би се задовољиле потребе запослених научника из сваке од научних дисциплина које су у програму научних истраживања на Институту. Овакав приступ омогућава публиковање широког дијапазона радова из области: књижевности, археологије, историје, историје културе, историје уметности, политикологије, етнологије, етномузикологије, социологије, а објављују се и приређена грађа, полемике, критике и прикази. Међу члановима уређивачког и редакцијског одбора преовладавају запослени на Институту, али његов међународни карактер дају научници из Русије и Сједињених Америчких Држава. Часопис излази два пута годишње, а у њему преовладавају теме које су у складу са актуелним пројектом Института, тј. третирају подручје Косова и Метохије и области које гравитирају ка покрајини, али су присутни и радови који се баве читавим простором Србије, Југославије, Балкана, Европе, па и света. Циљ уредништва часописа јесте да у наредном периоду у уредништво инкорпорира еминентне научнике и привуче квалитетне истраживаче како би часопис напредовао.
Institut za srpsku kulturu Priština, Leposavić / Institute for Serbian Culture Priština, Leposavić
ПРОШИРЕНО ИЗДАЊЕ МОНОГРАФИЈЕ ПРОФ. МИТРЕ РЕЉИЋ О СРПСКИМ ГРОБЉИМА НА КОСОВУ И МЕТОХИЈИ (Митра Рељић, Српска гробља на Косову и Метохији: уништена споменичка и језичка баштина, Нови Сад: Матица српска; Приштина: Архив Косова и Метохије; Грачаница: Дом кул
ТРАГОМ СРЕЋНИХ НЕСРЕЋА (Жарко Миленковић, Јасни обриси несрећа: есеји и критике о савременој српској поезији, Косовска Митровица: Књижевно друштво Косова и Метохије, 2024, 133 стр.)
ЛУЛЕМЕНТ КАО ГЛАС КУЛТУРНЕ ОДРЖИВОСТИ: ОД ИНТИМЕ ДО СТРАТЕГИЈЕ КУЛТУРНЕ БАШТИНЕ
: Рад истражује феномен лулемент као интердисциплинарну категорију на пресеку уметности, менаџмента културе и очувања нематеријалне баштине. Кроз анализу звучних пракси као што су успаванке и тужбалице, лулемент се представља као алтернативни облик културне артикулације, који повезује интимни, женски и мањински глас са стратегијама очувања културне меморије и афективног знања. Рад се ослања на теоријске приступе културне меморије, афекта, феминистичке критике и уметничког истраживања, са циљем да покаже да лулемент може функционисати као облик друштвене и културне повезаности, инструмент јачања интелектуалног капитала и парадигма културне одрживости. Указује се на значај лулемента као звучног документа постојања, као и на могућности његове примене у савременим приступима културној политици и едукацији.
СТАРА ПРИШТИНА KРОЗ ЦРТЕЖ РАДОМИРА ПАЈЕ ЈАНКОВИЋА
Рад истражује цртачки опус Радомира Паје Јанковића као визуелни историјски извор за проучавање старе Приштине у другој половини XX века. Полазећи од биографског и стваралачког контекста уметника који је живео и радио у Приштини, анализирају се његови цртежи као сведочанство урбаног простора у тренутку његовог нестајања. Посебна пажња посвећена је архитектонским мотивима, композиционим решењима и цртачком поступку.Они омогућавају реконструкцију морфологије старог градског језгра и атмосфере традиционалног начина живота. Цртежи се посматрају у односу на старије писане изворе, путописне и етнографске записе из XIX века, који пружају наративне описе простора и свакодневице, а налазе свој визуелни одјек у Јанковићевом делу. На тај начин, рад истиче значај ликовне уметности као поузданог извора за проучавање урбане прошлости, културе сећања и процеса нестајања традиционалних градских целина. Јанковићеви цртежи тумаче се као спој уметничког израза и документарне вредности, доприносећи очувању визуелне меморије Приштине.
МЕЂУСЕКТОРСКА САРАДЊА У ОБЛАСТИ КУЛТУРНОГ НАСЛЕЂА: СТАЊЕ, ИЗАЗОВИ И МОГУЋНОСТИ У СРБИЈИ
Циљ рада је анализа међусекторске сарадње у области културног наслеђа, са циљем да се укаже на њено тренутно стање у остваривању општег интереса у култури (члан 6. тачка 32 Закон о култури), идентификују изазови и дефинишу препоруке на нивоу културних политика које би водиле изградњи и успостављању колаборативног управљања у овој области. Методолошки оквир истраживања заснован је на деск анализи постојећег регулаторног и институционалног оквира, резултатима електронске анкете која је спроведена у периоду од 30. септембра до 18. октобра 2024. године и интервјуима са представницима различитих сектора (ЈЛС, установе заштите, образовање, туризам, цивилни сектор). Резултати истраживања показују да међусекторска сарадња није на адекватан начин позиционирана у регулаторном и институционалном оквиру заштите културног наслеђа и да се успоставља на спорадичној, често пројектној основи. Она је најчешће присутна у активностима презентације и интерпретације културног наслеђа, док изостаје у процесима креирања јавних политика и одлучивања (нпр. урбани развој, капитално инвестирање, локални економски развој). Главни изазови у успостављању колаборативног менаџмента у културном наслеђу су незаинтересованост актера који учествују у заштити и презентацији културног наслеђа, ограничена финансијска средства, недостатак развијених и тестираних колаборативних управљачких модела који се могу применити у пракси и сукоб у вредностима културног наслеђа различитих заинтересованих страна. У односу на претходна истраживања међусекторске сарадње у култури (Лазаревић 2011; Стојановић-Вукадиновић 2014; Ђуров-Микић и др. 2016) овај рад доприноси бољем сагледавању ове области, јер испитује становиште свих заинтересованих страна које учествују или имају интереса да учествују у управљању културним наслеђем, расветљава изазове за успостављање колаборативног управљања и мапира кључне факторе успешне међусекторске сарадње. Ефикаснија политика заштите културног наслеђа захтева међусекторску сарадњу која је системски обликована, регулаторно дефинисана и на дугорочној основи, са циљем ширег укључивања културног наслеђа у процесе одрживог развоја. Посебну пажњу треба посветити мапирању и већем укључивању релевантних актера профитног и непрофитног сектора у процесе одлучивања, управљања и финансирања културног наслеђа, а кроз мере културне политике стимулисати међусекторску сарадњу. Од значаја за колаборативно управљање културним наслеђем важно је развити и тестирати овај модел на показном примеру и мапирати пут његове ефикасне реализације, укључујући и израду модела правних аката (одлука, правилника, пословника, протокола).
Доситеј Обрадовић као интелектуални номад је израз којим би се могла дочарати слика „луталице“ који пролази кроз огромне пределе знања, прикупљајући фрагменте мудрости из различитих области. Почетно знање које је Доситеј стекао у библиотеци манастира Хопово, подупрто његовом радозналошћу одвело га је на бајковит сазнајни пут – у „царство идеја“, где је упијао разноврсне идеје, од идеја античке и класичне мисли до европских просветитељских мислилаца и рационалиста. У својим делима Доситеј о свом гносеолошки мотивисаном „лутању“, односно интелектуалном номадизму, приповеда у првом лицу што представља аутентични наратив његовог филозофског, а касније и просветитељског опуса. Циљ рада је да се стекне дубљи увид у интелектуални номадизам Доситеја Обрадовића и оцене његови домети, као и утицаји на српско друштво. За потребе рада коришћен је пре свега историјско-упоредни, као и аналитичко синтетички метод, који је посебно присутан у делу који се односи на Доситејева путовања и знања која је стицао у земљама у којима је боравио. Закључак рада је да Доситеј Обрадовић захваљујући свом интелектуалном номадизму уноси у свој стил писања блистав дух разума, истраживања и хуманизма, који се одликују јасноћом и рационалношћу, као и универзализмом и толеранцијом, а да његова дела превазилазе националне теме и границе. Као искрени заговорник универзалних људских вредности, у својим списима истиче важност толеранције, позивајући тако читаоце да прихвате различитост, а одбаце предрасуде. Његове расправе наводе на критичко размишљење, подстичући читаоце да преиспитују догме и траже нова знања. Интелектуални номадизам Доситеја Обрадовића превазилази уобичајене границе, спознате језике и дисциплине тадашњих путујућих ђака и учитеља. Његово интелектуално наслеђе које траје и значи нам и данас је светионик који нас води кроз лавиринт идеја, и наставља да инспирише наредне генерације, подсећајући да потрага за знањем не познаје границе.
СТЕРЕОТИПИ О БАЛКАНУ ПОД УТИЦАЈЕМ ОРИЈЕНТА: СРПСКИ БАЛКАНИЗАМ ИЛИ „-ИЗАМ НА СРПСКИ НАЧИН“
Епохално дело Едварда Саида „Оријентализам“ из 1978. године својом појавом покренуло је, не само критичко-теоретску област постколонијализма и питање сазнајне повлашћености, већ и својеврсни научни домино ефекат у истраживању концепта „другости“. Бугарска историчарка Марија Тодорова објављивањем дела „Имагинарни Балкан“ пружа нам увид у резултате примене Саидовог концепта оријентализма на Балкан – где се исти, због вишевековног деловања Османске империје посматра као отоманско наслеђе, односно Европски, унутрашњи „други“ – што је од стране Тодорове дефинисано као „балканизам“. У раду је обављено истраживање на који начин је иницијална стигматизација Балкана утицала најпре на развој балканистичког дискурса односно балканизма, а нешто касније и на појаву нове подкатегорије – „српски балканизам“.
Написи о музичким инструментима у Србији из 19. и почетка 20. века у делима путописаца и етнографа: почетак тематског и методолошког принципа обликовања етноорганологије
Циљ овог рада је да се полемички осврне на текстове и приказе, који са собом носе информације о традиционалним музичким инструментима затеченим у музичкој пракси у Србији током 19. и почетком 20. века. Сукцесивним излагањем и упоредном анализом етнографске грађе ствара се обухватнија слика наслеђених културних образаца, обележених (не)материјалним звучним артефактима, чије је препознавање на линији источних и западних утицаја представљало посебан изазов за истраживаче. Закључци добијени у пресеку хетерогених запажања указују на значај музичких инструмената и њихове улоге у обликовању свакодневице патријархално уређеног друштва. Компаративним освртом на актуелне извођачке праксе реферира се на коренитије наглашавање континуитета појединих феномена утемељених у представама о националном идентитету. Паралелно с тим, у раду се истражује могућност примене ових сазнања у контексту методолошког развоја етноорганологије као етномузиколошке научне дисциплине. Базирана на етнографском приступу, концепција текстова приказаних у овом раду резонира са пионирским тенденцијама тематског обликовања научне мисли, које су своје реперкусије имале у поменутим областима истраживања.
УКРАЈИНСКА ГРКО-КАТОЛИЧКА (УНИЈАТСКА) ЦРКВА – ИСТОРИЈАТ, ОРГАНИЗАЦИЈА, ПОЛИТИЧКИ ПОГЛЕДИ
Један од темеља савремене украјинске нације је Украјинска грко-католичка црква, већ готово пола миленијума заступљена на западу те земље - још од одлуке о црквеној унији дела тамошњег украјинског православног клера са Католичком црквом установљеном на црквеним саборима у Бресту у данашњој Белорусији 1595. и 1596. године. Украјинска гркокатоличка или другачије називана унијатска заједница настала је, као и друге унијатске верске заједнице (њих укупно 22), током претходних векова највећим делом на рубовима додира католичанства и православља, као нека врста компромиса којом се делу свештенства једне од православних цркава који је на то пристао и њиховим верницима у условима католичке доминације неком територијом (у овом случају пољско-католичком) оставила могућност православног обреда уз признавање водеће улоге римског Папе у хришћанском свету. Иако је унијатски покрет, наишао на снажни отпор украјинског православног становништва, та заједница је опстала и преживела. Специфичност Украјине по овом питању је и та да чине одређени удео грко-католика (највећи међу православним нацијама) у већински православној украјинској нацији чини највећом таквом заједницом на свету. Циљ овог рада је да испита утицај историју и улогу гркокатоличке цркве у савременој Украјини, са посебном рефлексијом на њене и ставове њеног поглавара г. Свјатослава Шевчука актуелни украјинско-руски сукоб који је ескалирао са отпочињањем ”специјалне војне операције” или пак руске инвазије на Украјину у фебруару 2022. године.
ПРОСТИТУЦИЈА НА ПРОСТОРУ СРБИЈЕ ОД ПРВОГ СРПСКОГ УСТАНКА ДО ДРУГОГ СВЕТСКОГ РАТА
Основни предмет истраживања у раду је анализа модела које је власт, на простору Србије у периоду од Првог српског устанка до Другог светског рата, кориситила како би сузбила проституцију, као један социјално-медицински порблем. У оквиру анализираног временског периода држава је користила различите моделе, од оног који је инкриминисао проституцију, до оног који ју је толерисао као „нужно зло“. Међутим, коме год методу да се држава приклонила, ефекти су били слаби, проституције је и даље било, као и венеричних болести. Према томе, истражујући проституцију, као појаву, која је и данас присутна у друштву и за коју држава и даље, чини се, тражи адекватан модел реаговања, нужно је осврнути се у правну прошлост, како би се уочило који од више коришћених модела се ипак показао као најбољи у пракси.
ПРАВНИ ПОЛОЖАЈ И ОДГОВОРНОСТИ ДИРЕКТОРА У ДРУШТВУ С ОГРАНИЧЕНОМ ОДГОВОРНОШЋУ У РЕПУБЛИЦИ СРБИЈИ
Закон о привредним друштвима прописује да друштво с ограниченом одговорношћу мора имати директора – лице овлашћено за заступање друштва и за надзор над законитошћу његовог пословања. Овај облик организовања привредног субјекта најзаступљенији је у Републици Србији. Права, овлашћења и обавезе лица које заступа друштво регулисана су поменутим законом, док се правни статус директора додатно уређује и другим релевантним прописима, као што су Закон о раду и Закон о обавезном социјалном осигурању. У раду се анализира правни положај директора друштва с ограниченом одговорношћу, са посебним освртом на његова овлашћења и одговорности. Директор поседује најшира овлашћења у оквиру друштва и његова улога је од круцијалног значаја за законито функционисање и финансијску стабилност друштва. Посебна пажња у раду посвећена је и односу директора са оснивачима друштва, као једном од кључних аспеката корпоративног управљања.
ТРГОВИНА ЉУДСКИМ ОРГАНИМА – СЛУЧАЈ „ЖУТА КУЋА“
Овај научни рад пружа мултидимензионалну и мултидисциплинарну анализу случаја трговине људским органима познатог као „Жута кућа“, позиционирајући га као критично раскршће ратних злочина, организованог криминала и дугорочних безбедносних изазова за регион Западног Балкана. Актуелност теме произилази из дугогодишњег континуитета српско-албанских односа и специфичних услова током оружаних сукоба крајем 1990-их година на простору Косова и Метохије, када су нестала лица, заробљени цивили и рањени борци постали лако доступне жртве за експлоатацију од стране организованих криминалних мрежа. Случај „Жута кућа“ илуструје начин на који ратне структуре могу бити трансформисане у криминалне мреже, које рањивост становништва користе за остваривање финансијских, политичких и стратегијских циљева.Теоретски оквир рада заснован је на теорији организованог криминала и концептима ратне и постконфликтне трансформације, што омогућава систематску анализу хијерархијских структура и интеграцију елемената паравојних формација у организоване криминалне мреже. Овај приступ омогућава дубље разумевање начина на који ратне организације функционишу као инструмент илегалне трговине људским органима, како се експлоатише нестабилност региона и које дугорочне безбедносне ризике такав феномен ствара за локално становништво и регион у целини.Методолошки, рад се ослања на квалитативну анализу, студију случаја и систематску анализу садржаја кључних докумената и извештаја, укључујући јавне налазе Карле дел Понте, извештај Дика Мартија, као и доступне извештаје међународних и локалних институција о истрагама и суђењима. Централни део рада анализира функционисање трговине органима, логистику, географске локације, идентификацију жртава и улогу одговорних актера, пружајући свеобухватан увид у организационе моделе и оперативне механизме криминалних мрежа.Закључци рада синтетизују налазе, осветљавају сложеност трговине људским органима у периоду након оружаних сукоба и наглашавају значај мултидисциплинарног приступа у разумевању кршења људских права и међународног хуманитарног права. Рад пружа основу за развој превентивних и репресивних мера, као и за даља истраживања феномена организованог криминала у ратним и постконфликтним окружењима.
УПОТРЕБА ОСИРОМАШЕНОГ УРАНИЈУМА ТОКОМ НАТО АГРЕСИЈЕ 1999. ГОДИНЕ: МЕЂУНАРОДНОПРАВНА И КРИВИЧНО ПАВНА АНАЛИЗА
Употреба осиромашеног уранијума током НАТО операција 1999. године представља једно од најконтроверзнијих питања савременог међународног хуманитарног и кривичног права. Иако ниједан међународни уговор не садржи изричиту забрану употребе овог материјала, научни налази о његовој дуготрајној токсичности, радиолошким и еколошким последицама показују да његова примена има далекосежне ефекте по здравље цивилног становништва и животну средину. Рад анализира физичко–хемијска својства осиромашеног уранијума, здравствене ризике, обим његове употребе током операције „Аллиед Форце“, као и налазе међународних организација попут Програма заштите животне средине Уједињених нација (УНЕП-а),Светске здравствене организације (WHО-а) и Међународне агенције за атомску енергију (IАЕА-е). У правном делу анализе разматра се примена кључних норми међународног хуманитарног права — укључујући забрану неселективних напада, тест пропорционалности, заштиту животне средине и Мартенсову клаузулу — те се утврђује да употреба осиромашеног уранијума може испунити елементе ратног злочина против животне средине, употребе забрањених средстава борбе и, у одређеним околностима, злочина против човечности. Посебан део рада посвећен је одговорности НАТО-а као међународне организације, одговорности држава чланица и индивидуалној кривичној одговорности планера и доносиоца одлука. Анализа показује да, иако формална забрана осиромашеног уранијума не постоји, материјални стандарди међународног права јасно указују да је његова употреба неспојива са принципима хуманости и заштите цивила. Осиромашени уранијум се стога може сматрати де факто забрањеним средством борбе, чија примена отвара низ питања међународне и домаће кривичноправне одговорности.
ПРЕАМБУЛА КАО ОДРЕДНИЦА УСТАВНОГ ИДЕНТИТЕТА СРБИЈИНОГ
У раду се аутор бави стварањем повезнице између преамбуле српског Устава од 2006. године и појма уставног идентитета и то у делу у којем се у преамбули помиње Косово и Метохија. У првом делу се бави настанком и појмом преамбуле, док се у другом одређује њена правна природа. Затим, указује се на проблематику дела преамбуле који се односи на Косово и Метохију. На крају, аутор, објашњавајући појам и значај уставног идентитета прави повезницу између Косова и Метохије у преамбули и уставног идентитета наше земље, те закључује да је намера уставотворца вероватно била „уклесивање“ Косова и Метохије у наш уставни идентитет.
МИГРАЦИЈЕ КОСОВА У МЕЂУНАРОДНИМ БАЗАМА ПОДАТАКА: ПАРАДОКС ТЕРИТОРИАЛНЕ СТАТИСТИКЕ У ТРАНСНАЦИОНАЛНОМ ДРУШТВУ
Миграције са простора Косова представљају специфичан демографски и друштвено-економски процес савременог периода. Рад полази од питања у којој мери територијално засновани статистички показатељи могу адекватно описати друштва у условима изражене транснационалне мобилности. Циљ рада је да анализира однос између становништва на територији и популације у дијаспори кроз комбинацију више миграционих индикатора. Истраживање се заснива на секундарној анализи међународних статистичких база и обухвата податке о захтевима за азил у државама Европске уније, величини дијаспоре, обиму новчаних дознака и демографској структури становништва. Комбиновањем ових индикатора реконструише се структура миграционог система и однос између територије и дијаспоре. Резултати показују да значајан део популације пореклом са Косова живи у иностранству, док економске и социјалне везе са матичним простором остају снажне. Истовремено, налази указују да статистички показатељи региструју одређени модел миграције, али не могу у потпуности обухватити друштвено искуство транснационалних миграција.
УЛОГА РЕПУБЛИКЕ ТУРСКЕ И УЈЕДИЊЕНОГ КРАЉЕВСТВА ВЕЛИКЕ БРИТАНИЈЕ И СЕВЕРНЕ ИРСКЕ У АКТУЕЛНОЈ КРИЗИ У АП КОСОВО И МЕТОХИЈА
Посматрано кроз историјску призму, криза у косовско-метохијском делу Србије, детерминисана је геополитичким интересима регионалних и светских сила, историјским процесима и етнографским променама, у којима се константно, али са различитим интензитетом, албански и српски народ сукобљавају и бране једни другима право над тим простором. Агресија НАТО 1999. године на Савезну Републику Југославију (СРЈ), а потом и проглашење независности „Косова“ 2008. године, подстакло је и охрабрило албанске политичке елите да у складу са декларацијом „Призренске лиге“ из 1878. године, предузимају интензивније мере на успостављању „Велике Албаније“, у којој би у складу са стратешком културом Албанаца, био заступљен принцип фашистичке идеологије „Једна држава, један језик, једна нација, једна вера“. Проблематика рада је да се сагледа шири контекст испољених интереса Турске и Уједињеног Краљевства Велике Британије у савременим безбедносним условима, које карактерише присуство хибридних претњи, са тежиштемна Аутономну покрајину Косово и Метохија у безбедносној агенди ових силе. Посматрано из угла актуелне кризе на Косову и Метохији, у контексту најприсутнијег испољавања меке моћи у циљу јачања албанског и умањења српског фактора на том простору, посебно се се издвајају Република Турска и Уједињено Краљевство Велика Британија и Северна Ирска
САВРЕМЕНИ РИЗИЦИ БЕЗБЕДНОСТИ СА ПОСЕБНИМ ОСВРТОМ НА КОСОВО И МЕТОХИЈУ
Савремене технологије омогућиле су експанзивни развој различитих видова терористичког деловања. Као један од видова употребе савремених технологија, наводи се пример беспилотних летелица, познатијих под називом „дрон“, које се могу користити како у војно - оперативне и тактичке сврхе, али тако могу имати и врло распрострањену примену и за деловање разних терористичких и паравојних организација. Посебан проблем, који се овде јавља што употреба ових беспилотних летелица данас постаје све приступачнија, а цене набавке тих уређаја нису више толико високе као пре. Такође, ови уређаји постају све доступнији различитим паравојним организацијама, које их отворено користе за остварење својих противправних циљева. Као посебан безбедносни ризик данашњице треба напоменути употребу вештачке интелигенције, која се може третирати као једно од најопаснијих средстава у рукама терориста или криминалних организација. Алгоритми којима вештачка интелигенција располаже подобни су и те како да изазивају велике штете и да буду моћно оружје у рукама тероризма и криминала.
ИДЕОЛОШКА СТИГМАТИЗАЦИЈА НАУКЕ. СЛУЧАЈ КЊИГЕ О КОСОВУ ДИМИТРИЈА БОГДАНОВИЋА
Идеолошка оптерећеност представљала је једну од највећих мана историографије из времена социјалистичке Југославије. Строга контрола владајуће партије била је главни разлог што су многе важне теме биле неадекватно обрађиване или чак у потпуности избегаване. Стога се током осамдесетих година, након смрти Јосипа Броза, појавио велики број разнородних књига које су изазивале контроверзе како у партијским, тако и у научним круговима. Међу њима спада и Књига о Косову академика Димитрија Богдановића, која је потом, као и њен аутор, доживела велики број политички мотивисаних напада. Поред анализе књиге, у раду ћемо реконструисати контекст у којем је она настала, мотив аутора да се позабави датом темом и реакцијама које је изазвало њено објављивање. Рад је заснован на изворима у виду штампе и сведочанстава савременика, као и на релевантној научној литератури.
„ИЗДРЖИТЕ ЧАСНО“: СВЕШТЕНСТВО АРХИЕПИСКОПИЈЕ БЕОГРАДСКО-КАРЛОВАЧКЕ ИЗМЕЂУ БОМБИ, ЛОГОРА И РЕВОЛУЦИОНАРНОГ ТЕРОРА (1941–1944)
Рад разматра страдање свештенства Српске православне цркве на простору Архиепископије београдско-карловачке током Другог светског рата. Циљ истраживања је да се прикаже сложен положај свештенослужитеља у условима ратних разарања, окупационе репресије и револуционарног насиља током рата. Истраживање је засновано на анализи архивске грађе, црквене документације, летописа, мемоарских извора и усмених сведочења, уз критичко упоређивање података. Резултати указују да је свештенство било изложено различитим облицима страдања: погибијама у бомбардовањима, хапшењима и интернирањима, као и убиствима која су се одиграла у контексту револуционарног терора. Посебна пажња посвећена је студијама случаја јеромонаха Емилијана и јереја Бранислава Марковића, чије судбине илуструју механизме локалних идеолошких обрачуна. Закључује се да страдање свештенства представља важан показатељ положаја Цркве у оквиру Архиепископије београдско-карловачке у условима окупације, ратних разарања и идеолошких обрачуна.
ЗДРАВСТВЕНЕ ПРИЛИКЕ НА ТЕРИТОРИЈИ МОРАВСКЕ БАНОВИНЕ 1929-1941
Рад се, на основу архивске грађе и објављених статистичких извора, бави проучавањем здравственог стања на територији Моравске бановине. Део државе у коме је култура живљења била на ниском нивоу, а број здравствених установа и медицинског особља недовољан, суочавао се са заразним болестима, али и са болестима насталим као последица лошег начина живота. Као основица за овај рад послужила је грађа похрањена у историјском архиву града Ниша, фонду Завода за јавно здравље, у коме је детаљно бележено стање на територији читаве бановине. Поред тога, релевантне податке пружају статистички годишњаци, из којих се може пратити кретање болести и упоређивати број установа и особља из године у годину.
ИНТЕГРАЛНО ЈУГОСЛОВЕНСТВО И ПОЛИТИКА НАСТАВЕ СРПСКОГ ЈЕЗИКА У МЕЂУРАТНОЈ ЈУГОСЛАВИЈИ (1918–1941)
Овај рад испитује утицај идеологије интегралног југословенства на наставу српског, односно народног језика у школама међуратне Југославије (1918–1941). Рад се заснива на анализи наставних планова, програма и уџбеника. Циљ рада је да се покаже да је настава језика служила културном уједињавању, политичком усмеравању ученика и изградњи државне лојалности. Анализа нормативних докумената, читанки и приручника показује да је школа у међуратном периоду истовремено имала образовну и идеолошку улогу. То се посебно види у промовисању идеје о „једном народном језику“, заједничкој књижевној традицији и моделима пожељне националне припадности. Применом анализе садржаја, рад повезује историјску реконструкцију школске политике са социолингвистичким и педагошким увидима и показује како је настава језика доприносила изградњи националног јединства. Постављен у шири контекст европске језичке политике и државотворне педагогије, рад приказује образовање као простор у којем се преплићу културне, идеолошке и политичке стратегије модерних држава.
БОРБА У ВЕЛИКОЈ ХОЧИ 1905. ГОДИНЕ И ЊЕН ОДЈЕК У СРПСКОЈ ЛИТЕРАТУРИ
На Спасовдан 1905. године, српска чета под вођством Саватија Милошевића и Лазара Кујунџића, страдала је у Великој Хочи на путу за Порече. На бесу одведени на конак код кмета Љаме Укиног, преварени четници борили су се целу ноћ са локалним Албанцима и турским војницима, и сви су убијени. Њихово страдање је перципирано као пример српског херојства и аргумент за наставак четничке акције, те се у тексту анализира одјек овог догађаја у српској литератури, односно у књижевности и штампи.
Митрополит Ђорђе Николајевић и проблем очувања српских црквено-националних интереса у БиХ крајем XIX вијека
Друштвено-политичке, национално-идентитетске и црквене прилике у Босни и Херцеговини током првих деценија Аустроугарске окупације су биле изузетно комплексне. У тим замршеним односима једина организација која је имала национални предзнак и која је имала одговорност да српску идентитеско-вјерску посебност заштити и сачува била је Православна црква. Међутим, у ситуацији када су православне епархије у БиХ имале полуаутономни статус у оквиру Цариградске патријаршије са посебним правима бечког двора према њима, постаје нам јаснији положај и околности у којима је та црква могла да дјелује. С тим у вези је од изузетног значаја било питање конкретне личности која ће придржавати трон дабробосанских митрополита као првопоштоване катедре у Босни и Херцеговини.
КУЛТУРОЛОШКИ АСПЕКТИ АУТОРСКОГ ПРЕВОЂЕЊА У ТРАНСЛИНГВАЛНОМ КОНТЕКСТУ: ЛАНА БАСТАШИЋ И ВЕСНА ГОЛДСВОРТИ
Ауторско превођење представља специфичан облик преводилачке праксе у којем се улоге аутора и преводиоца поклапају, што отвара питања ауторске слободе, интерпретације и културне медијације. У савременој транслатологији, ауторско превођење све чешће се посматра у оквиру транслингвалних и културолошких приступа, који наглашавају динамичан однос између језика, културе и идентитета. Овај рад бави се културолошким аспектима ауторског превођења кроз анализу одабраних дела Лане Басташић и Весне Голдсворти. Полазећи од контрастивне анализе изворних текстова и њихових аутопревода, рад испитује начине на које ауторке приступају културолошки маркираним елементима, као и стратегије које користе у процесу прилагођавања текста новом језичком и културном контексту. Анализа показује да ауторско превођење у оба случаја функционише као креативан и интерпретативан процес, у којем аутопревод представља равноправан део ауторског опуса.
Часопис Братство је излазио у Сарајеву у периоду од 1925. до 1941. године, као духовни часопис за вјерско и народно просвјећивање. Иако се примарно бавио религијом, пратио је и културни живот српског народа у Босни и Херцеговини и његовао лијепу књижевност. Имао је најдужи континуитет излажења у односу на све остале српске листове и часописе у периоду између два свјетска рата у Босни и Херцеговини, па представља значајну ризницу књижевних текстова. У предстојећем раду настојаћемо да жанровски, тематски и библиографски опишемо књижевне прилоге у Братству. Споменућемо и њихове ауторе, и настојати да укажемо на њихову бројност, квалитет и улогу у културном-просвјетном и политичком животу у Босни и Херцеговини у периоду између два свјетска рата.
ПРОУЧАВАЊЕ СРПСКОГ ЈЕЗИКА И КЊИЖЕВНОСТИ У ИНСТИТУТУ ЗА СРПСКУ КУЛТУРУ ПРИШТИНА – ЛЕПОСАВИЋ (НА ПРИМЕРУ САКУПЉАЧКОГ И ПРИРЕЂИВАЧКОГ РАДА У ОБЛАСТИ НАРОДНЕ И УМЕТНИЧКЕ КЊИЖЕВНОСТИ)
У оквиру обимнијег истраживачког пројекта усмереног на систематско представљање научног и културног деловања Института за српску културу Приштина – Лепосавић по одељењима, односно областима и научним дисциплинама, овај рад први је у низу прилога посвећених проучавању српског језика и књижевности у оквиру издавачке делатности Института. Као неопходан културноисторијски и институционални контекст, у уводном делу рада приказује се борба за оснивање института за проучавање српске културе у Приштини, његови научни, културни и национални циљеви, као и сажета историја његовог деловања. Пажња је потом усмерена на класификовање и број издања посвећених проучавању српског језика и књижевности, да би централни део текста био фокусиран на анализу сакупљачког и приређивачког рада превасходно из области народне и уметничке књижевности, са посебним освртом на предговоре збиркама народне књижевности, антологијама и хрестоматијама уметничке књижевности. Циљ рада је да кроз преглед и анализу наведених издања укаже на тематске и методолошке, али и на друштвено-идеолошке оквире у којима су истраживачи и сарадници Института приступали српској народној књижевности, на неистражена научна подручја, као и на значај издавачке делатности ове институције у проучавању, очувању и (научној) рецепцији српске књижевне и језичке баштине.
ХРОНОТОП КОСОВА И МЕТОХИЈЕ У РЕПОРТАЖАМА ЛАЗАРА ВУЧКОВИЋА: ПРОЛАЗНОСТ КАО КЉУЧНИ ТЕМАТСКИ СЛОЈ
Предмет истраживања усмерен је на анализу мотива пролазности у репортажама Лазара Вучковића кроз призму теорије хронотопа. У средишту пажње налази се репортажа као хибридна форма која спаја документарну фактографију и књижевноуметничку обраду, чиме се омогућава испитивање начина на који овај корпус функционише као специфично сведочанство културног идентитета, као и начина на који Вучковићев текст литерарно обликује пролазне аспекте друштвене и историјске стварности. Циљ истраживања огледа се у доказивању тезе да репортаже утемељене на изразитој субјективности, надилазе своју примарну информативну функцију и прерастају у тиху исповест једног света који нестаје. Тиме се отвара простор за дубље разумевање културне, егзистенцијалне и историјске димензије Косова и Метохије средином XX века.
КОСОВСКА ТЕМАТИКА У ПОЕЗИЈИ СРПСКИХ МОДЕРНИСТА
У раду отварамо питање интерпретације косовске тематике у поезији српских модерниста Алексе Шантића, Јована Дучића, Милана Ракића, Владислава Петковића-Dis-а и Симе Пандуровића, као и њихових сапутника попут Велимира Рајића, Мирка Королије и Милутина Бојића. Циљ рада је да покаже у којој мери је косовска тематика развијена у свим сегментима косовских мотива који чине хероику косовског мита. Хероика косовског мита је била тематски национално слободарско обележје. У уметничкој поезији косовска тематика ће растом надилазити стилске правце и епохе и трајаће вековима творећи један нови, уметнички косовски еп.
ИЗМЕЂУ РЕЧИ И КАМЕНА: ПРЕДСТАВЕ ХРАМОВА У ПУТОПИСИМА ГРИГОРИЈА БОЖОВИЋА КРОЗ ПРИЗМУ КОНСТИТУИСАЊА СВЕТОГ ПРОСТОРА
. Ходочаснички путописи Григорија Божовића сведоче о широком рецепцијском домету. У овом раду истраживање ће бити усмерено ка компаративном разматрању књижевних и естетичких стратегија представљања храмова и конституисања сакралног простора у интердисциплинарном оквиру историје уметности, естетике и науке о књижевности. Грађа је ексцерпирана из већег броја путописа садржаних у књизи На хаџилуку, са посебним освртом на путописе ,,Кичевска пречиста” и ,,Покрај лабудове песме Рада Неимара”, који се издвајају као најрепрезентативнији примери постављеног проблема. Теорија простора биће успостављена као интегративни теоријски оквир који повезује поставке историје уметности и науке о књижевности. Поетика сакралног простора омогућиће сагледавање храмова у Божовићевим путописима у двострукој перспективи: као уметничко-архитектонске објекте и као књижевне представе. Функционални описи храмова и духовно-симболичка димензија издвојених путописно-репортерских записа биће анализирани у њиховом међусобном односу, кроз призму конституисања светог простора, у оквиру хијеротопијског и хијерофанијског приступа.
АНАЛИЗА КАТЕГОРИЈЕ АНИМАТНОСТИ У ЈЕВАНЂЕЉУ ИЗ МАНАСТИРА ДОВОЉЕ
Категорија аниматности у савременом српском језику представља облички синктеризам акузатива и генитива именских речи у мушком роду, када се именује живо биће. Насупрот обличком подударању ових падежа у датој категорији, категорија инаниматности подразумева подударање акузатива и номинатива приликом именовања предмета и других неживих појава. У раду ће се спровести анализа облика у којима се јавља категорија аниматности у Јеванђељу из манастира Довоље. То су оне конструкције у којима се именице мушког рода налазе у функцији правог објекта. Јеванђеље датира између 1387. и 1389. године и састоји се од 220 страна пергамента. Овај рукопис чине фрагменти Јеванђеља по Матеју и Јеванђеља по Луки, као и Јеванђеље по Марку у целости. Из рукописа је издвојено 44 конструкције у облику који одражава категорију аниматности и 68 конструкција у облику за инаниматност у функцији правог објекта.