(untitled) (Baština, 2023)
Достојевски је био нервчик, меланхолик, хипохондар, сањар, страстан коцкар и љубавник, чије је основно занимање писац романа. Они су били идејни, антрополошки, филозофски, политички, теоријско сентиментални трактати, критичко спознајне рефлексије себе самог и других. Писац хазарда који је искушавао границе, идући увек до крајњих граница, пишући на кредит за новац, у некој врсти мање више литерарног ропства и стваралачки стресног цајтнота. Хроничног недостатка времена. Као велики писац није био лишен таштине, егоизма, самољубља и славодобитности, изузетне харизме и личне несреће, пророка и свеца, завереника и политичког мученика, који је патњу доживљавао као неку врсту спасења, уживања и извора духовне узвишености, личног отпора, морала и вере малог човека. Захваљујући осуди на смрт и помиловању на самом стрелишту кроз катарзу Сибирског казамата доживео је преумљење. Од сањарија Фуријевског социјал утопизма и либералног европејца, постао је писац „руске идеје“ националног конзервативизма, апологета монархије и светске руске империје. Носиоца „источног питања“ ради ослобођења човечанства. Нелагодно се осећао у западно европској култури и цивилизацији нихилизма, либерализма, социјализма и досаде. Али није писао из досаде, већ из осећања личне мисије и славе, и мисије „руске идеје“. Идеје православља и открића руског Христа. То су биле његове велике потребе и визије литерарне биографије.