(untitled) (Baština, 2022)
По стицању независности Краљевина Србија желела је да своје османско наслеђе што пре напусти, а као вид европеизације уочљива је жеља за економским развојем и прихватањем европских стандарда у финансирању привредних субјеката. Како држава није располагала довољним финансијским средствима, крајем XIX века основан је читав низ локалних новчаних завода на акционарској основи који су своје невелике капитале улагали првенствено у послове којима су се бавили њихови акционари. Из тих разлога је до Првог светског рата никао велики број банака које су се бавиле индустријским и трговачким пословима. По завршетку рата, оне које су биле у могућности наставиле су са оваквим видом пословања. Међутим, почев од 1923. године осећала се стагнација у индустрији и трговини, а од 1925. године криза је постала очигледна. Новчани заводи који су инвестирали своја средства нашли су се у ситуацији да нису могли да их повуку што је многе од њих одвело у стечај. У раду је, првенствено на основу архивске грађе, представљен историјат једне установе са таквим исходом, што је чини својеврсном „студијом случаја“ и омогућава разумевање „посрнућа“ банака средином двадесетих година XX века.