Aktivacija perifernih serotoninskih 5-HT1A i 5-HT1B/1D receptora doprinosi antinociceptivnom dejstvu metformina - Pecikoza, Uroš; Lasica, Andjelka; Tomić, Maja; Micov, Ana; Nastić, Katarina; Stepanović-Petrović, Radica (Arhiv za farmaciju, 2022)
Postoje brojni dokazi iz (pre)kliničkih studija da metformin, lek iz grupe antidijabetika, može ublažiti inflamatorni/neuropatski bol. Iako mehanizam dejstva nije u potpunosti razjašnjen, podaci ukazuju da metformin može uticati na neurotransmitere uključene u modulaciju bola, poput sposobnosti da poveća oslobađanje serotonina na periferiji. U ovom radu je ispitana efikasnost metformina nakon lokalne periferne primene u modelu inflamatornog bola, kao i potencijalna uključenost serotoninskih receptora. Korišćen je formalinski test kod miševa, u kome je mereno vreme provedeno u nociceptivnom ponašanju, u prvoj i drugoj fazi testa. Prvo su ispitani antinociceptivni efekti metformina nakon intraplantarne primene. Dodatno, najveća testirana doza metformina je primenjena kontralateralno u odnosu na mesto injektovanja formalina, kako bi se isključili mogući sistemski efekti. U drugom delu studije, ispitani su efekti antagoniste 5-HT1A (WAY100635) i 5-HT1B/1D (GR127935) receptora na antinociceptivno dejstvo fiksne, efektivne doze metformina (antagonisti su primenjeni intraplantarno, istovremeno sa metforminom). Metformin (0,1-2 mg/šapi) je ispoljio značajan i dozno-zavisan antinociceptivni efekat (32-72%) u drugoj (inflamatornoj) fazi testa. Kontralateralna primena metformina (2 mg/šapi) nije imala značajan antinociceptivni efekat. Primenjeni antagonisti su značajno smanjili antinociceptivne efekte metformina (1 mg/šapi). Stepeni inhibicije antinociceptivnog dejstva metformina koje je postigao WAY100635 su bili 56% (5 μg/šapi) i 82% (7,5 μg/šapi), dok je GR127935 inhibirao efikasnost metformina za 24% (3,75 μg/šapi) i 80% (5 μg/šapi). Ova studija je pokazala da periferna primena metformina proizvodi antinociceptivni efekat kod inflamatornog bola i da aktivacija perifernih 5-HT1A i 5-HT1B/1D receptora doprinosi ovom efektu.